(1926–2018) erdélyi magyar néprajzkutató, népzenegyűjtő From Wikipedia, the free encyclopedia
Kallós Zoltán (Válaszút, Románia, 1926. március 26. – Válaszút, 2018. február 14.[1]) a Nemzet Művésze címmel kitüntetett, kétszeres Kossuth-díjas erdélyi magyar néprajzkutató, népzenegyűjtő; a Magyar Corvin-lánc tulajdonosa. A Magyar Művészeti Akadémia Népművészeti, Néprajzi Tagozatának tagja (2005).
Kallós Zoltán | |
![]() | |
2006-ban | |
Született | 1926. március 26. Válaszút |
Elhunyt | 2018. február 14. (91 évesen)[1] Válaszút |
Állampolgársága | román[2] |
Nemzetisége | magyar |
Foglalkozása |
|
Iskolái | Gheorghe Dima Zeneakadémia (–1955) |
Kitüntetései |
|
Sírhelye | Házsongárdi temető |
Írói pályafutása | |
Alkotói évei | 1943–2018 |
Fontosabb művei | Balladák könyve (1970) Világszárnya: moldvai magyar népmesék (2003) |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Kallós Zoltán témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Népzenei gyűjtőmunkájának eredményeként mintegy 15 ezer dallamot jegyzett le, valamint 26 kazettát és számos CD-t jelentetett meg. Nagy szerepet játszott az erdélyi és a magyarországi táncházmozgalom létrejöttében és elterjedésében.[3]
Középiskolai tanulmányait Kolozsváron és Sepsiszentgyörgyön folytatta, Kolozsváron tanítói oklevelet szerzett (1946). Tanítóként dolgozott a kalotaszegi Magyarvistán (1946–50) és a moldvai Lészpeden (1956–57), közben elvégezte a kolozsvári Gheorghe Dima Zeneakadémiát (1955), szakirányító a marosvásárhelyi Népi Alkotások Házánál (1957–58), 1958-ban rövid időre bebörtönözték politikai nézetei miatt, újra tanító, majd faipari vállalati alkalmazott Gyimesben (1959–68). Szabad művészi pályára lépve a kolozsvári ifjúsági táncház mozgalom egyik tanácsadója lett.
Első írását a Kolozsvári Református Kollégium Remény című diáklapja közölte (1943). Néhány tanulmánya és cikke a Művelődés és Utunk, a budapesti Néprajzi Közlemények és Tánctudományi Tanulmányok, a kecskeméti Forrás, a debreceni Műveltség és Hagyomány hasábjain jelent meg.
A Mezőségen, Kalotaszegen, Moldvában és Gyimesben gyűjtötte a folklórnak úgyszólván minden műfaját, különösen az énekes és hangszeres zenét, a népszokásokat és a szokásköltészetet. Nagy sikert aratott gyűjteménye, a Balladák könyve (Szabó T. Attila gondozásában és bevezető tanulmányával, 1970) Budapesten három új kiadást ért meg (1973, 1974, 1977). Tartalmával – 259 ballada és további 8 ballada meseváltozata – a leggazdagabb magyar balladagyűjtemények egyike, mennyiségi értékét pedig megsokszorozza minősége: négy néprajzilag jelentős táj balladaköltészetének újabb termésével együtt a feledésre ítélt archaikus típusokat és változatokat mentette meg a művelődés számára, jórészt dallamokkal. Új guzsalyam mellett című másik könyve (1973) egy klézsei öregasszony, a 76 éves Miklós Gyurkáné Szályka Rózsa énekes repertoárjának (balladák és dalok) monografikus gyűjteménye: szövegtár dallamokkal és hanglemezmelléklettel, egyszersmind első kísérlet a magyar balladakutatásban egy személyi monográfia összeállítására.
1992-ben létrehozta a Kallós Zoltán Alapítványt,[4] amelynek keretében szórványvidékeken élő magyar gyermekek anyanyelvi oktatását szervezik meg Válaszúton bentlakásos rendszerben, s ezen kívül foglalkozásokat tartanak számukra, megismertetik velük a hagyományos eszközöket, mesterségeket, népdalokat, néptáncokat. Az alapítvány ma is hatékonyan működik, évente számos népzenei tábort szervez. Életének utolsó évtizedeiben Kallós Zoltán Kolozsváron és Válaszúton élt és alkotott.
A halála után megjelent „Homo históriák – kilépni a láthatatlanságból” című kötetben megjelent interjúban vallott homoszexualitásáról. A Ceaușescu-korszak titkosszolgálata, a Securitate előtt ismert volt Kallós melegsége, amiért a román hatóságok többször is meghurcolták, börtönben is ült miatta.[5]