Vatikanski tajni arhivi (lat.: Archivum Secretum Apostolicum Vaticanum; tal.: Archivio Segreto Vaticano) je crkveni arhiv koji je osnovao papa Pavao V. (1605. – 1621.) ujedinjavanjem arhiva koji su čuvani u pojedinim vatikanskim uredima te odvajanjem od Vatikanske knjižnice. U arhivima se nalaze državni papiri, pisma, papinske knjige i mnogi drugi dokumenti koje je crkva akumulirala tijekom stoljeća. Procijenjeno je kako Vatikanski tajni arhivi sadrže 85 kilometara polica[1] te 35.000 svezaka.
Uporaba riječi "tajni" u naslovu "Vatikanski tajni arhivi" ne predstavljaju današnje značenje o povjerljivosti. Njegovo značenje je bliže riječi "privatni", što znači da su arhivi osobna imovina pape, koji ne pripadaju nikojem djelu Rimske kurije ili Svete Stolice.
Vatikanske tajne arhive ustanovio je papa Pavao V. ujedinivši više arhiva koji su se čuvali u pojedinim vatikanskim uredima. Brojni dokumenti koji su ostali u Avignonu te su posljednji ostaci preneseni u Vatikan1783. Šest godina kasnije, 1789., Arhiv je preseljen iz Anđeoske tvrđave. Nakon toga svi vatikanski uredi (osim Kongregacije za nauk vjere, Apostolske Penitencijarije i Kongregacije za širenje vjere), odlažu svoje zapise u Vatikanski arhiv.
1810. u doba Napoleona, arhivi su zaplijenjeni i odnešeni u Pariz. Povratak u Vatikan se dogodio između 1814. i 1817. godine, ali su mnogi dokumenti tada uništeni ili izgubljeni.
Ulaz u Arhiv, u susjedstvu Vatikanske knjižnice, je kroz Porta di S. Anna. Novi podzemni prostor za pohranu je dodan 1980. godine.[2] Kvalificirani znanstvenici iz institucija visokog obrazovanja koji obavljaju znanstvena istraživanja, s odgovarajućim znanjem arhivskog istraživanja, mogu podnijeti zahtjev za ulaznu karticu. Znanstvenici moraju imati uvodno pismo bilo priznatog instituta istraživanja ili kvalificirane osoba na području povijesnih istraživanja. Kandidati trebaju navesti svoje osobne podatke (ime, adresa itd.), kao i svrhu svog istraživanja.
Postoje stroga ograničenja što je dopušteno vidjeti i pristupiti. Na primjer, dokumenti datirani nakon 1939. nisu dostupni uvidu javnosti.[3] Papa Franjo razmišlja o punom otvaranju arhiva pape Pija XII.[4]
Uobičajeno, dokumenti su dostupni javnosti nakon razdoblja od 75 godina.
1817.: Vatikanski tajni arhivi vraćeni su u Vatikan iz Francuske.[5]
1883.: Papa Lav XIII. otvorio je arhive datirane 1815. ili ranije.
1924.: Dokumenti do pontifikata Grgura XVI. (1. lipnja 1846.).
1966.: Dokumenti iz pontifikata Pija IX. (1846. – 1878.). (Otvaranje je prvobitno bilo planirano tijekom pontifikata Pija XII.)
1978.: Dokumenti iz pontifikata Lava XIII. (1878. – 1903.).
1985.: Dokumenti iz pontifikata Pija X. (1903. – 1914.) i Benedikt XV. (1914. – 1922.).
2002. (na snazi od 2003. godine): Dokumenti iz povijesnih arhiva Tajništva države (druga sekcija) koji se odnose na odnose Svete Stolice s Njemačkom za vrijeme pontifikata pape Pija XI. (1922. – 39.). Razlog za ove izuzetne akcije je bio kako bi se "stalo na kraj nepravednog i nemarnog nagađanja."[6]
2006. Svi dokumenti iz pontifikata pape Pija XI.[7]
Popis kardinala arhivista Vatikanskih tajnih arhiva sa službene stranice