Loading AI tools
ספר מאת אפלטון מוויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית
החוקים (ביוונית עתיקה: Νόμοι) הוא הדיאלוג האחרון והארוך ביותר של אפלטון.[1] הדיאלוג עוסק במהות החוק ובפונקציות שלו במדינה. בין הנושאים הנידונים בדיאלוג: החוק האלוהי לעומת חוקי אנוש, מעמד המחוקק, תפקיד התבונה בקביעת החוקים, יחסי המדינה, הפילוסופיה והדת, תפקיד החינוך במדינה ועוד. הדיאלוג מושווה לעיתים קורובות לדיאלוג הפוליטאה (המדינה) (המוכר יותר) בשל העיסוק המשותף בפילוסופיה פוליטית והתיאור של כינון עיר-מדינה. עם זאת הפוליטאה נבדל מהחוקים באופן מהותי משום שבזה האחרון אפלטון זונח את שיטת האידאות (מאפיין ידוע של "הדיאלוגים המאוחרים").
![]() | |
מידע כללי | |
---|---|
מאת | אפלטון |
שפת המקור | יוונית עתיקה |
סוגה | דיאלוג אפלטוני |
סדרה | |
הספר הבא |
אפינומיס ![]() |
![]() ![]() |
מאפיין ייחודי נוסף הוא שזהו הדיאלוג היחיד של אפלטון בו לא מוצגת דמותו של סוקרטס.
חוקרים נוטים להסכים כי אפלטון כתב דיאלוג זה בסוף ימיו, כאשר הרקע לכתיבתו הוא ניסיונו הכושל להשתלב בחיים הפוליטיים של יוון העתיקה. לאחר מותו של דיוניסיוס הראשון, החליט לשוב לסיציליה (367 לפנה"ס) לבקשתו של דיון מסירקוסאי, במטרה להפוך את שליטה הצעיר של סירקוסאי, דיוניסיוס השני (טיראן סירקוסאי), לפילוסוף. מטרה זאת נכשלה – דיוניסיוס הגלה את דיון, ואפלטון נעצר, עד שהותר לו בסופו של דבר לחזור לאתונה העתיקה. לאחר שכנועים רבים, ביקר אפלטון בשלישית בסירקוסאי (361 לפנה"ס), אולם הוא שוב נכלא שם עקב ביקורתו הנוקבת, ונפדה בידי חבריו. מאז לא שב עוד אפלטון לסירקוסאי, ועסק בהוראה באקדמיה ובכתיבה (אירועים אלו מוזכרים במרומז ב"האיגרת השביעית").[2] הניסיונות של אפלטון להפוך את השליטים לפילוסופים כשלו, ובסוף ימיו הוא הגיע למסקנה כי השליטים פועלים בראש ובראשונה לטובת שלטונם ולא לטובת העם, לכן, הדרך למדינה טובה יותר לאזרחיה היא החוקים, שאותם יחוקקו האזרחים על פי העקרונות של אפלטון. על כך כתב את הדיאלוג האחרון שלו 'החוקים'.
בניגוד לרוב הדיאלוגים של אפלטון, סוקרטס לא מופיע בדיאלוג. הדיאלוג מתקיים באי כרתים. סוקרטס מופיע מחוץ לאתונה בכתבי אפלטון רק פעמיים, בפיידרוס, שם הוא נמצא ממש מחוץ לחומות העיר, ובמדינה, שם הוא יורד לנמל של פיראוס, חמישה קילומטרים מחוץ לאתונה (בתקופת שלטון השלושים). במקומו השיח מתנהל על ידי זר אתונאי (ביוונית: xenos) זקן. עימו משוחחים שני זקנים נוספים, מגילוס הספרטני וקליניאס פוליטיקאי ומחוקק כריתיאני.
הזר האתונאי, הדומה לסוקרטס אך שמו אינו מוזכר לעולם, מצטרף לשניים האחרים בעלייה לרגל הדתית לקנוסוס לפולחן זאוס. הדיאלוג כולו מתרחש במהלך המסע הזה, המתכתב עם סיפור שמיוחס למינוס: לפיו מינוס הלך בדרך זו כל תשע שנים על מנת לקבל הדרכה מזאוס בנושאי חקיקה עבור כרתים. בנוסף מוזכר כי הדיאלוג מתרחש ביום הארוך ביותר בשנה, מה שמאפשר את הדיאלוג הארוך (הנפרש על שנים עשר ספרים).
בסוף הספר השלישי מודיע קליניאס כי למעשה ניתנה לו האחריות ליצור את החוקים למושבה כרתית חדשה, וכי הוא מעוניין בסיוע של הזר. שאר הדיאלוג מתנהל עם שלושת הזקנים, צועדים לעבר המערה וקובעים חוקים לעיר החדשה הזו המכונה "עיר המגנטים" (או מגנזיה).[3][4]
השאלה המרכזית שנשאלה בתחילת הדיאלוג אינה "מהו חוק?" כפי שניתן היה לצפות (זוהי השאלה המרכזית בדיאלוג "מינוס", שמקוריותו מוטלת בספק).[5] הדיאלוג מתחיל בשאלה "למי מיוחסת יצירת חוקים?".
השאלות שעולות בחיבור הן רבות, וביניהן:
הדיאלוג משתמש בעיקר במערכות החוק האתונאיות והספרטניות (Lacedaemonian) כרקע לאיתור בחירת חוקים, שהדוברים מדמים כמערכת קוהרנטית פחות או יותר לעיר החדשה עליהם הם מדברים.
לפי הדיאלוג, בבסיס המדיניות של המדינה צריכים לעמוד יראת האל (שהוא המקור לחוקים), כיבוד הורים, וטיפוח המידות והצדק. בדיאלוג יש הסכמה כי מטרתו של המחוקק היא לחתור לשלום ולא למלחמה, למתינות וליחסים טובים בין האזרחים, לחלוקת עושר צודקת בין 4 המעמדות השונים, שיתוף האזרחים בממשלה, בניהול המשפט ובחקיקת החוקים. צריך לאזן את הסמכויות במדינה - מאזן הכוחות הציל את ספרטה, בעוד שעודף העריצות בפרס ועודף החירות באתונה היו החורבן של שתיהן. לפי אפלטון - ניהול טוב של המדינה מונע את ניוונה או במילים שלו:'ערים לעולם לא יפסיקו ממחלה עד שהן ינוהלו טוב יותר'. לפי אפלטון המדינה צריכה לדאוג למתן חינוך רחב לילדים - קריאה, כתיבה, נגינה על הליירה, חשבון, גאומטריה, אסטרונומיה, התעמלות ואימונים לצבא. החוקים מצביעים על העונשים שיוטלו על מעשים פליליים בהתאם לחומרתם - במקום הראשון עבירות נגד הקודש, במקום השני עבירות נגד המדינה, ואחרי כן רצח לסוגיו, אי כיבוד הורים, עבירות כלכליות, היחס לזרים, חובות השופטים ועוד.
הספר הראשון נפתח בשאלה מהו המקור לחוקות של כרתים ושל ספרטה, עליה עונים קליניאס ומגילוס שמדובר באלים בזאוס ובאפולו בהתאמה. קליניאס מסביר שהחוקה בכרתים מיועדת בעיקר להכנה למלחמה, על ידי קביעה של סדרות אימונים ושל אכילה משותפת של הגברים המבוגרים כדי שיתרגלו למצב של אכילה במהלך קרב. שלום נתפס רק כאשליה, שכן למעשה כל האומות נמצאות במצב כלשהו של מלחמה זו עם זו. האורח האתונאי ממשיך את קו המחשבה של קליניאס באומרו שאולי נכון גם שכל כפר נמצא במלחמה עם הכפרים האחרים, וכך גם כל משפחה ומשפחה וכל אדם ואדם, ואולי אף כל אדם עם עצמו. במקרה של אזרחים בתוך אותה אומה ברור שחשוב יותר לדאוג לזמן השלום ולמנוע מצב של מלחמת אזרחים. אם כך מטרתו של המחוקק היא לדאוג לקיום התקין בעתות השלום ולחבר תקנות שימנעו מלחמת אזרחים. עליו להתייחס למלחמה כאמצעי לשלום. דיון זה מוביל לשאלות בנוגע למידות הטובות שראוי לטפח במדינה: מבחינת המלחמה כלפי חוץ הרי שהאומץ הוא המידה הטובה החשובה ביותר, אך עבור הניהול התקין של המדינה כלפי פנים דרושים גם המתינות, הצדק והתבונה. האורח טוען כי לטיפוח האומץ יש לדאוג שהאזרחים ילמדו לעמוד לא רק כנגד סבל, אלא גם לעמוד כנגד הנאות מבלי להתערער. בנוגע למתינות, האורח טוען שיש חשיבות גדולה לקיומן של התכנסויות חברתיות ושל חינוך. חינוך טוב אמור ללמד אדם להשתמש בכלים הרלוונטיים לתחום הלימוד שלו, אפילו דרך משחק. חינוך אמיתי הוא חינוך למידה הטובה, והוא מלמד את האדם להשתמש בכלי של חישוב בנוגע להנאות ולסבל, באמצעות החוקים של העיר. לבסוף טוען האורח שאפילו לשתיית אלכוהול יכול להיות ערך חינוכי, שכן היא מספקת הזדמנות להתאמן במתינות.[6]
הספר השני עוסק בהצדקות נוספות לחשיבות של אלכוהול. בפתיחת הדברים, האורח האתונאי טוען שחינוך תפקידו ללמד את ההתחלה של טיפוח המידה הטובה, על ידי לימוד הילד להבין את רגשותיו באמצעות התבונה. המידה הטובה היא למעשה התאמה כזו בין התבונה לבין הרגשות. דרך מרכזית שבה חינוך כזה מתאפשר היא דרך מוזיקה, שירה וריקוד. אלו הם מתנות מן האלים, בפרט המוזות, אפולו ודיוניסוס. האורח בוחן שלושה טיפוסים ותוהה מי מהם הוא המחונך ביותר בריקוד ובשירה. הראשון בעל מושגים נכונים בנוגע למה יפה ומה מכוער, השני יודע להעביר בשירה ובריקוד את מה שהוא תופס כיפה וכמכוער אך אין לו הנאות נאותות בנוגע לנושאים אלו, והשלישי נהנה באופן נאות מדברים יפים ונרתע מדברים מכוערים.[7] האדם השני הוא הנחות מבין השלושה. בשלב הבא האורח תוקף את הטענה על פיה יש להעריך מוזיקה כיפה על פי המידה שבה היא גורמת להנאה. הוא בוחן את האפשרות של מצב שבו אדם מסוים יתפוס אותו דבר כמהנה אך רע. כשאדם מבצע ריקוד ושיר מסוימים הוא מחכה דמות של אדם אחר, אשר יכול להיות תואם לאופי ולטבע שלו, אז הוא יקרא לו טוב, או לא תואם, אז הוא יקרא לו רע. במצב כזה האדם יתייחס לשיר כמהנה אבל רע.[8] החיקוי של דמות רעה יכולה להיות לה השפעות הרסניות על הנפש של המחקה, לכן יש להציב הגבלות מוסריות על התכנים ועל הסגנון של המוזיקה, ואדם שאינו בעל מידות טובות לא יוכל לשפוט מוזיקה כראוי. בין השאר יש להשתמש במוזיקה כדרך נעימה לחינוך למידות טובות, כפי שיש להפוך אוכל בריא לטעים. בין השאר, על מחברי השירים לומר שהמידה הטובה היא המקור לאושר. זוהי טענה נכונה, אבל אפילו אם לא הייתה נכונה היא הייתה בגדר שקר מועיל. האורח מזכיר את מיתוס הייסוד של תבי, כדי לטעון שאנשים צעירים מאמינים למיתוסים ויש לנצל זאת. לאחר מכן הוא מציע להקים שלוש מקהלות עבור ילדים, צעירים מתחת לגיל שלושים, ומבוגרים בין גיל שלושים לשישים. כדי לעודד את המקהלה המבוגרת להמשיך לשיר ולרקוד ניתן להשתמש באלכוהול. השירים של המקהלות הם אמנות מייצגת, ולכן היא צריכה להישפט על פי מידת האמת וההתאמה של הייצוג שבה, ולא על פי המידה שבה היא מהנה. אמנות רק לשם הנאה היא בגדר משחק ותו לא. ההתאמה הזו איננה תלויה בנקודת מבט, כשם שהשאלה אם אובייקטים הם שווים או פרופורציונליים היא עבודה כזו. כדי לשפוט עד כמה דבר מה מצליח לייצג דבר מה אחר יש להכיר את הדבר המיוצג. כך לבסוף האמנות המייצגת נשפטת על ידי השאלות: מה היא מייצגת, עד כמה היא מייצגת אותו בצורה מהימנה, ועד כמה היא מעבירה ייצוג זה היטב באמצעות מקצב ומלודיה.[9]
החוקים בה בעת דומה להמדינה ונבדל ממנו במידה רבה. הדומה הוא בכך ששני הדיאלוגים נוגעים לכינון עיר בדיאלוג. העיר ב'החוקים' מתוארת כ"שנייה הטובה ביותר", לא משום שהעיר ב'המדינה' (קליפוליס) היא הטובה ביותר, אלא משום שהיא שנייה לעיר האלים וילדיהם. העיר ב'החוקים' שונה מקליפוליס הפרוטו-קומוניסטית, בכך שניתן להחזיק בה ברכוש פרטי ומתקיימות משפחות פרטיות, ובעצם קיומם של חוקים כתובים. כמו כן, בעוד ש"הרפובליקה" היא דיאלוג בין סוקרטס למספר גברים צעירים, "החוקים" הם דיון בקרב זקנים, בה אסור לילדים להתגורר ותמיד מתקיימת העמדת פנים של אדיקות וטקסים.
באופן מסורתי, מינוס נחשב כפרולוג ואפינומיס כאפילוג ל'החוקים', אך קיימת הסכמה בקרב חוקרים רבים כי אלו אינם דיאלוגים אותנטיים של אפלטון.[10]
אפלטון לא היה הסופר היווני הקדום היחיד שכתב על מערכות המשפט של ימיו, והשווה בין החוק האתונאי לחוקים הספרטניים. בנוסף, גם "חוקת הספרטנים" מאת קסנופון, "חוקת האתונאים", המיוחסת בטעות לקסנופון, ו"חוקת האתונאים", שאולי חובר על ידי אריסטו או אחד מתלמידיו, ששרדו.
כמה מאות שנים מאוחר יותר הקדיש פלוטארכוס תשומת לב לנושא מערכות המשפט היווניות העתיקות, למשל "בחייו של ליקורגוס" . ליקורגוס היה המחוקק האגדי של הלקדמונים. פלוטארכוס משווה את ליקורגוס וחוקיו הספרטניים למערכת החוק שנומה פומפילוס הציג ברומא בסביבות 700 לפני הספירה.[11]