druh ptáka rodu Cyanoramphus From Wikipedia, the free encyclopedia
Kakariki žlutočelý (Cyanoramphus auriceps) je středně velký papoušek endemický Novému Zélandu, kde se vyskytuje napříč všemi třemi hlavními ostrovy (Severním, Jižním i Stewartovým). I když je jeho areál výskytu poměrně rozsáhlý, tento papoušek není příliš početný. Mezinárodní svaz ochrany přírody odhaduje celkovou populaci na 10–30 tisíc (2022) jedinců. V minulosti byli kakariki horský a kakariki chathamský považováni za konspecifické s kakarikim žlutočelým (tzn. za tentýž druh), avšak po analýzách jejich morfologie, biologie i DNA byli vyčleněni do samostatných druhů. Opeření kakarikiho žlutočelého je převážně zelené, nad ozobím mezi očima se nachází karmínový pásek, korunka je zlatě žlutá, zobák světle šedomodrý s tmavou špičkou.
![]() | |
---|---|
![]() Kakariki žlutočelý | |
Stupeň ohrožení podle IUCN | |
![]() téměř ohrožený[1] | |
Vědecká klasifikace | |
Říše | živočichové (Animalia) |
Kmen | strunatci (Chordata) |
Podkmen | obratlovci (Vertebrata) |
Infrakmen | čelistnatci (Gnathostomata) |
Nadtřída | čtvernožci (Tetrapoda) |
Třída | ptáci (Aves) |
Řád | papoušci (Psittaciformes) |
Čeleď | alexandrovití (Psittaculidae) |
Rod | kakariki (Cyanoramphus) |
Binomické jméno | |
Cyanoramphus auriceps (Kuhl, 1820) | |
![]() Areál rozšíření | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Živí se všežravě. Do jejich kakarikiů patří bezobratlí (hlavně červci, mšice), pupeny a květy (hlavně kanuka, železnec, pabuky), semena (zejména pabuků a nohoplodů) a výhonky. Hnízdí nejčastěji mezi říjnem a prosincem v dutinách vzrostlých stromů. Samice klade kolem 5–6 vajec a sedí na nich 18–20 dní. Během inkubace je krmena samcem, oba partneři se pak podílí na krmení ptáčat, která vylétají z hnízd ve věku 5–7 týdnů. Druh je hodnocen jako téměř ohrožený z důvodu ohrožení introdukovanými savci, hlavně hranostaji, kusu liščími, krysami obecnými a zdivočelými kočkami. Kakarikijové žlutočelí jsou drženi chovateli po celém světě. Jak v chovech, tak ve volné přírodě se mohou křížit s úzce příbuznými kakarikijemi rudočelými.
Druh poprvé popsal německý přírodovědec Heinrich Kuhl v roce 1820.[2] Druhové jméno auriceps pochází z latinského aurum („zlatý“) a -ceps („korunovaný“ či „vztahující se k hlavě“; z caput = „hlava“). Rodové Cyanoramphus je kombinací starořeckého „κυανός“ (kuanos = „tmavomodrý“) a „ράμφος“ (rhamphos = „zobák“).[3] Kakariki žlutočelý je zástupce rodu kakariki (Cyanoramphus) a čeledi alexandrovití (Psittaculidae).[4]
Vnitřní systematika kakarikiů včetně kakarikiho žlutočelého byla a stále je předmětem taxonomických debat. Problémem je mj. velice blízká morfologická příbuznost kakarikiů, částečně se překrývající oblast výskytu některých druhů i výskyt hybridů. V rámci druhu Cyanoramphus auriceps se původně rozeznávaly i tyto dva taxony:[5]
Na Aucklandových ostrovech se kakariki žlutočelý běžně kříží s tamějším poddruhem kakarikiho rudočelého (C. novaezelandiae novaezelandiae).[13]
Jedná se o středně velkého papouška s převážně sytě zeleným opeřením, které je na svrchní straně těla čistě zelené a na spodní straně mírně nažloutlé. Korunka je zlatavě žlutá, nad šedočerným ozobím se příčně táhne karmínově zbarvený pásek, který vede od oku k oku. Stejnou karmínovou barvu mají i dvě nevelké skvrny po stranách kostřece (jedna skvrna na každé straně). Vnějších 5 praporů letek je fialově modrých, na konci přechází až v černou. Podobné zabarvení mají i některé křídelní krovky. Podocasní krovky jsou šedé, občas nažloutlé. Oční kroužek je šedočerný až černý. Zobák je světle modrošedý s černou špičkou. Nohy jsou černohnědé, avšak mohou být i do růžovohněda či fialovošeda.[14][15][16] Samec dosahuje délek kolem 23–27 cm, jeho rozpětí křídel je 32–36 cm, délka zobáku je 1,3–1,5 cm, běháku 1,9–2 cm, ocasu 11–13 cm. O něco menší samice dosahuje délky těla kolem 20–24 cm, rozpětí křídel se pohybuje kolem 31 cm, zobák měří 1,1–1,2 cm, běhák 1,7–1,9 cm.[17] Váha samce se pohybuje kolem 50 g, samice váží kolem 40 g.[14] Duhovky jsou červené až oranžovočervené. Nedospělí jedinci jsou velmi podobní dospělcům a v terénu jsou takřka k nerozeznání.[16][15][14] V terénu lze samice od samce rozpoznat hlavně díky menší velikosti a kratšímu zobáku.[18]
Čerstvě narozená ptáčata mají jen malé a rozmazané karmínové a žluté pásky na hlavě, a stejně tak karmínové skvrnky na kostřeci jsou jen nevýrazné. Zobák ptáčat je světle růžový, duhovky tmavší než u dospělců (světle oranžovočervené až světle červenohnědé). Ocas ptáčat bývá jen krátký. V 2.–5. týdnu nabírá ocas délky dospělců a stejně tak opeření a duhovky se v této době vybarvují do podoby dospělých kakarikiů.[16]
Kakarikijové žlutočelí byli kdysi hojně rozšířeni v lesích napříč všemi třemi hlavními ostrovy Nového Zélandu (Severní, Jižní a Stewartův) i na některých přilehlých ostrůvcích a souostrovích jako jsou Aucklandovy ostrovy.[19] Původně byli hojní dokonce až do té míry, že byli považovaní za významné škůdce zemědělských plodin (hlavně v 70. a 80. letech 19. století) a Walter Buller o nich dokonce psal, že byli stříleni po tisících.[20] Po introdukci hranostajů, koček, kusu liščích a krys obecných se však jejich počty začaly rapidně zmenšovat. V moderních dobách se jejich výskyt na Severním ostrově soustřeďuje hlavně na zalesněné oblasti jako je Taranaki, Urewera, pohoří Tararua, Rimutaka nebo Raukumara. Nad to se vyskytují i na přilehlých ostrůvcích jako jsou Tříkrálové ostrovy, Hen a Chicken, Hauturu (Little Barrier), Aotea (Great Barrier) a Kapiti. Na Severním ostrově i na Aucklandových ostrovech jsou kakarikijové žlutočelí početně výrazně přečísleni příbuznými kakarikijemi rudočelými. Na Jižním ostrově jsou kakarikijové žlutočelí hojnější a obývají hlavně oblasti západního Marlborough, Nelsonu, Westlandu, západního Otaga, Catlins, Fiordlandu a vnitrozemí severního Canterbury. Vyskytují se i na Stewartově ostrově a jeho satelitních ostrovech, z těch nejvýznamnějších lze zmínit Whenua Hou.[19] Kakarikijové žlutočelí byli i translokováni / reintrodukováni na některé příbřežní ostrovy bez predátorů jako je Motuara nebo Mana i do několika vybraných vhodných lokací na novozélandské pevnině.[21]
Zatímco na novozélandské pevnině obývají hlavně starší smíšené pralesy s dominantními vysokými pabuky a nohoplody, na menších ostrovech se vyskytují hlavně v menší křovinaté vegetaci a na ostrově Mana dokonce na otevřených travnatých plochách.[22][23] V sekundárním lese se vyskytují pouze výjimečně, v čerstvě vytěženém lese se nevyskytují vůbec.[24] I když je druh geograficky poměrně dost rozšířený, jeho početnost není nijak hojná.[23] Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) odhadoval celkový stav populace k roku 2022 na 10–30 tisíc jedinců.[24]
Většinou se vyskytují samostatně nebo v páru, na podzim a v zimě se shlukují do menších hejn. V letu vydávají výrazné, vysoce položené ki-ki-ki-ki-ki. Vokálně se projevují i během krmení, kdy mezi sebou často štěbetají. Na ostrově Hauturu bylo zaznamenáno hlasité teritoriální volání samců připomínající err-e-e.[23] Hřadují ve stromových dutinách, často v těch, ve kterých zahnízdí. Hřadovací místa mohou každou noc střídat, nebo mohou hřadovat v té samé dutině po dobu několika týdnů až měsíců. Na hřadoviště typicky zalétají cirka hodinu před západem slunce a vylétají za východu slunce.[18]
Živí se všežravě. Do jídelníčku kakarikijů žlutočelých patří bezobratlí (hlavně červci, mšice), pupeny a květy (hlavně kanuka, železnec, pabuky), semena (zejména pabuků a nohoplodů) a výhonky. V závislosti na sezónní dostupnosti sezobnou i ovoce či bobule.[15][23] Krmí se typicky v páru nebo v malých hejnech.[15] Tato hejna při krmení často následují hejna pištců žlutých (Jižní ostrov) nebo pištců bělohlavých (Severní ostrov).[23] Zatímco na novozélandské pevnině sbírají potravu většinou při okrajích stromových korun, na menších novozélandských ostrůvcích, kde se nenachází žádní suchozemští predátoři, potravu sbírají převážně na zemi.[15]
Zahnizďují nejčastěji mezi říjnem a prosincem, avšak zejména v době hojnosti potravy mohou zahnízdit v kteroukoliv část roku. Hnízdí v přirozených dutinách stromů, a to jak kmenů tak tlustších větví.[23] Pár kakarikijů nejdříve navštíví množství takových dutin, než si společně vyberou tu, ve které zahnízdí.[18] Dutiny často bývají umístěny poměrně vysoko nad zemí; byla zaznamenána hnízda ve výšce 32 m.[22] Preferují hlavně dutiny v urostlých velkých nebo starých stromech. Samice klade 5–6, někdy jen 2 nebo naopak až 9 bílých vajec mírně elipsovitého tvaru o rozměrech 23×19 mm.[23] Vejce jsou kladena přímo na dno dutiny na tlející dřevo,[22] vzácněji na zbytky hnízda jiného druhu ptáka jako je pištec žlutý nebo pokřovník zelený.[25] Vchod do dutiny může být velmi malý (30×30 mm) nebo naopak poměrně rozsáhlý (600×45 mm) s nejmenším zaznamenaným průměrem otvoru pouze 25 mm.[25]
Inkubuje pouze samice po dobu 18–20 dní. Samice opouští hnízdo pouze za účelem přijímání potravy, kterou pro ni zajišťuje samec. Ten nejdříve dosedne na nedaleké bidlo a hlasově samici přivolá ven.[23] Samice vylétne z hnízda, dosedne vedle samce, přikrčí se a s hlavou položenou mírně dozadu otevře zobák. Samec několikrát škubne hlavou nahoru a dolů, čímž nahrne potravu z volete do úst, poté překříží se samicí zobák a předá jí potravu. Samice takto přijme kolem 2–24 soust. Při každém soustu vydává krátký pištivý zvuk. Ptáčata se klubou asynchronně, tzn. jedno po druhém v rámci několika dní.[18] Stejně jako samice, i ptáčata jsou krmena regurgitací potravy. Tu zajišťují jak samice, tak samec. Mláďata opouští hnízdo ve věku 5–7 týdnů.[23]
Od lidského osídlení Nového Zélandu stavy kakarikijů žlutočelých velmi poklesly. Na vině je zejména úbytek původních pralesů, které byly z velké části vypáleny a vytěženy, změny v habitatu a introdukce savčích predátorů. Na Novém Zélandu se před příchodem lidí nevyskytovali žádné šelmy ani hlodavci a poté, co lidé na novozélandské souostroví introdukovali krysy obecné, kočky, kusu liščí a hranostaje, došlo k výraznému populačnímu úbytku kakarikijů žlutočelých i dalších novozélandských ptáků, kteří nemají vyvinuté protipredační strategie vůči suchozemské predaci.[24] Introdukovaní predátoři nadále představují hlavní ohrožení karakijů žlutočelých. Zdá se nicméně, že predátoři nemají na karakije žlutočelé tak velký vliv jako karakije rudočelé, jelikož kakarikijové žlutočelí se častěji krmí i hnízdí v korunách stromů, kde jsou šance predace nižší.[23] Nejzranitelnější jsou mláďata na hnízdě, která jsou hlavně před opuštěním hnízda značně hlasitá a při proniknutí predátora do stromové dutiny nemají kde uniknout.[18] Částečné ohrožení druhu představuje i hybridizace s kakarikijemi rudočelými. I přes nedostatek přesných dat se předpokládá, že populace kakarikijů zažívá poměrně pomalý, avšak vytrvalý pokles. Proto IUCN druh hodnotí jako téměř ohrožený.[24]
Populace kakarikijů je rok od roku značně volatilní a následuje cykly tzv. žírných roků. Během těchto let se na stromech urodí mnohonásobné množství semen, které způsobí prudký nárůst potravy a rapidní navýšení hnízdní úspěšnosti. Populační exploze kakarikijů je však v následujících měsících zastavena a zcela převrácena, když díky velkému množství potravy vzroste i početnost introdukovaných predátorů, kteří způsobí následný rapidní populační pokles kakarikijů. Jelikož žírné roky jsou spojovány s teplým počasím, dá se předpokládat, že s tím, jak bude globální oteplování nabírat na síle, bude se i navyšovat volatilita a frekvence populačních poklesů kakarikijů žlutočelých.[24][18]
K základním typům ochrany druhu patří hlavně kontrola predátorů. Terénní pozorování ukazují, že populace kakarikijů žutočelých klesají hlavně v oblastech, kde nedochází k hubení suchozemských predátorů.[24] K dalším ochranným opatřením druhu patří translokace (tzn. přemístění druhu na ostrovy bez predátorů) nebo reintrodukce (tzn. založení populací v místech, kde kakarikijové vyhynuli).[22] Druh je celoplošně chráněn zákonem o divoké přírodě z roku 1953 (Wildlife Act 1953).[26] Kakariki žlutočelý je zmíněn v Příloze II Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (CITES), což v praxi znamená, že import/export kakarikijů nebo produktů z nich vyrobených je regulován.[27]
Kakariki žlutočelý a rudočelý jsou jedinými nativními novozélandskými ptáky, které Ministerstvo památkové péče (Department of Conservation, DOC) povoluje místním chovatelům po získání povolení chovat a rozmnožovat.[28] Kakarikijové žlutočelí jsou jinak chováni po celém světě. Jsou ceněni pro své výrazné opeření, přátelskou povahu a aktivitu; i v kleci se neustále pohybují sem a tam, čímž jsou pro řadu chovatelů značně atraktivní. Z důvodu jejich neustálého pohybu se k chovu těchto opeřenců doporučuje velká klec (cca 3,6 m vysoká × 0,9 m široká × 1,8 m hluboká), která jim tento aktivní život umožní.[29]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.