banda catalana de thrash metal From Wikipedia, the free encyclopedia
Fuck Off és una banda catalana de thrash metal, precursora d’aquest estil musical a nivell de l’estat espanyol, que inicialment va estar en actiu entre els anys 1986 i 1990. Després de la seva dissolució, el grup ha tornat a l’activitat musical en diferents ocasions, tot reivindicant el seu paper de pioners, amb diferents formacions però sempre sota el lideratge del guitarrista i vocalista Pep Casas.
![]() |
Aquest article podria incomplir els criteris generals d'admissibilitat. |
![]() |
Aquest article o secció no és enciclopèdic i sembla un currículum. |
Dades | |
---|---|
Tipus | grup de música ![]() |
Història | |
Lloc de constitució | Argentona, Mataró |
Activitat | |
Activitat | 1986-1990 2010-2015 2024- |
Segell discogràfic | Justine, Claxon Records, G.B.B.S. Records, Dark Rails, Leyenda Records, Xtreem Music, Demons Records |
Gènere | Thrash metal i speed metal ![]() |
Fuck Off es formaren entre finals de 1986 i inicis de 1987 entre les localitats d’Argentona i Mataró. Els membres originals foren Xevi Esperalva (veu), Xevi Parera (guitarra), Claudio Ringeling (guitarra), Jordi Casanovas "Jackson" (baix) i Miquel "Miki" Glanadell (bateria), tot i que Esperalva aviat va causar baixa del grup i fou substituït per Joe "Bolta" Pérez. Foren un dels grups pioners, a nivell de tot l’estat espanyol, a practicar thrash metal, subgènere del heavy metal que es caracteritza pel seu caràcter agressiu i els seus tempos ràpids.[1]
Durant els seus primers mesos d'existència, la banda es va començar a fer un nom dins l'escena rock de Barcelona i província. L'any 1987 enregistraren una primera maqueta, que els portà a fitxar per la discogràfica catalana Justine Records.
L’any 1988 publicaren amb el segell Justine el seu senzill de presentació, produït per Pedro Bruque, que incloïa els temes «People In War» i «Fuck Off», ambdós cantats en anglès, llengua que utilitzarien generalment al llarg de la seva trajectòria.[2] Del single se’n van fabricar 1000 còpies, les quals es van vendre en la seva totalitat per la zona de Barcelona. Poc temps després, el guitarrista Xevi Parera hagué d'abandonar el grup perquè havia d'incorporar-se al servei militar,[3] i en el seu lloc entrà Pep Casas, ex-membre de la banda gironina Reina Negra.[4]
A principis de setembre de 1988, ja amb Casas a la banda, el grup actuà com a teloners de Bruque a les Cotxeres de Sants de Barcelona. Una gravació d’aquest concert, enregistrat des de la taula de so, va cridar l’atenció de Claxon Records, i poc després la banda signava contracte amb aquesta discogràfica madrilenya, abandonant d'aquesta manera Justine Records. Immediatament, el grup es desplaçà a l’illa d’Eivissa, on començà la gravació del seu primer LP, esdevenint d’aquesta manera el primer grup de l’estat espanyol en gravar un disc de thrash metal.[5]
L’estudi de gravació, Mediterranean Studios, havia assolit bastant prestigi durant la dècada dels 80, perquè allà hi havien gravat grups com Obús, Barricada, Nina Hagen, The Cross o, sobretot, Judas Priest. De fet, l’aleshores bateria d’aquesta banda, Dave Holland, era un dels co-propietaris de l’estudi.[6]
El primer LP de Fuck Off fou produït pel nord-americà Dennis Hermman, i s’edità amb el nom d’«Another Sacrifice» (Claxon, 1988). El disc incloïa 9 temes, dels quals en destacaven «Black Magic» (versió del tema original d’Slayer), «Sueño maldito» (l’únic tema en castellà del disc) i el tema que donava nom al treball, «Another Sacrifice».[1] L’estil de les cançons del disc -majoritàriament compostes pel guitarrista Ringeling, tot i que signades per la banda al complet- i la veu del cantant Joe els va comportar no poques comparacions amb el grup novaiorquès Anthrax, un dels "big four" del thrash metal americà.[7] Les lletres de les cançons no defugien dels tòpics habituals del gènere, i en elles resultaven habituals les referències a l'infern, la guerra o la mort.
Després de l’edició d’aquest primer LP, el grup inicià una petita gira per territori espanyol, en el transcurs de la qual Joe va decidir abandonar la banda, degut a diferències musicals. A partir d’aquest moment, el guitarrista Pep Casas passà a assumir també el rol de cantant, amb la qual cosa el grup passava de quintet a quartet.[1]
A principis de 1989, Fuck Off rebia el premi de millor grup revelació de l'any 1988, atorgat per la revista especialitzada Heavy Rock. L’entrega de premis va tenir lloc a la sala Canciller de Madrid, en una festa en que, a més de Fuck Off, actuaren grups com Barricada, Sangre Azúl o Hamlet.[8]
El mes de novembre de 1989, el grup es desplaçà fins als Old Smithy Studios de Kempsey, Worcester (Anglaterra), per a enregistrar el seu segon llarga durada. Les noves cançons, majoritàriament escrites pel guitarrista Pep Casas, resultaren més fosques i agressives que les del disc anterior, per la qual cosa Claxon, un cop vistos els resultats, decidí vendre el master del disc a GBBS Records (filial internacional de Noise, discogràfica alemanya de grups com Kreator o Helloween), més acostumats a treballar amb música extrema.[4]
A principis de 1990, Fuck Off editava el seu segon LP, «Hell On Earth» (GBBS Records), amb producció de Pep Casas i l’assistència de Paul Heare i Luke Malion.[9] Aquest treball es convertí en peça de culte per a molts seguidors del thrash metal a nivell mundial i, d'acord amb la banda, compta amb més de 60.000 còpies venudes arreu del món, principalment en països de parla anglesa com el Regne Unit, els Estats Units i Austràlia.[4]
Musicalment, el nou disc els apropava al so més cru del thrash metal europeu, propi de bandes com Kreator, Sodom, Destruction o Venom. No obstant, també es podia percebre una gran influència, tan musicalment com líricament, dels americans Slayer (evident en temes com «Blasphemy»). Del disc en destaca el tema homòmin, la instrumental «Cyclone» -de gairebé 10 minuts, on cada membre del grup disposa del seu moment per a esplaiar-se i mostrar les seves habilitats-, i la cançó «Inquisición», cantada en castellà i recuperada del repertori de Reina Negra.[10]
Un cop publicat el disc, Fuck Off inicià una nova gira de concerts durant la qual el baixista, Jackson, decidí també abandonar la banda. El grup, però, va continuar endavant amb la incorporació de l’ex-Reina Negra Víctor Quintans. Durant aquesta gira, els catalans va arribar a fer de teloners de grups com Running Wild i Rage, i es posicionaven com la banda més important de thrash metal "old school" del país. No obstant això, les tensions -musicals i personals- dins el grup provocaren la seva dissolució a finals d’any.[7]
La fi del grup arribà en un moment en què el thrash metal començava a gaudir de considerable popularitat a Espanya -dins el context dels aficionats al rock dur-, coincidint amb l'apogeu del gènere a nivell mundial, gràcies a la publicació durant els darrers anys d'àlbums tan emblemàtics com «Master Of Puppets» i «...And Justice For All» de Metallica, «Reign In Blood» i «South Of Heaven» de Slayer, «Among The Living» d'Anthrax, «Peace Sells... But Who's Buying?» de Megadeth, «Beneath The Remains» de Sepultura, o «Extreme Aggresion» de Kreator, entre molts altres. A nivell nacional, aquesta popularització del thrash metal havia afavorit l’aparició de noves bandes com Legion o Ktulu.[5]
L’any 2006, Dark Rails Records publicava, per primer cop en CD, una reedició del disc «Hell On Earth»,[11][12] que incloïa els 10 temes originals del disc més 4 peces addicionals, totes elles cantades en castellà i amb un estil més proper al rock urbà i reivindicatiu espanyol que no pas al thrash metal que els caracteritzava. Aquests temes constituïen les darreres demos enregistrades pel grup abans de la seva separació, a finals de 1990.[7]
L’any 2010, una formació "revisitada" del grup, impulsada per Pep Casas, tornava a l’activitat amb una sèrie de concerts arreu d’Espanya (destacant la seva participació al festival Leyendas del Rock de 2011[13] i una aparició com a teloners dels alemanys Tankard, a la sala Salamandra de l’Hospitalet de Llobregat, el novembre de 2011).[14] La resta de membres originals, a excepció del cantant Joe, no es van voler afegir al projecte, atès que encara persistien les desavinences entre ells, ocasionades sobretot pel fet que Casas, en el moment de la dissolució del grup, havia registrat sense el coneixement de la resta el nom "Fuck Off", de manera que a partir d'aquell moment ell passava a disposar en exclusiva dels drets d’ús del nom.[15]
L'any 2012 es publicà el recopilatori «A Different Sacrifice 1987-1988» (Xtreem Music),[16] que presentava versions aparentment alternatives dels temes corresponents al primer single («People In War»/«Fuck Off») i al primer llarga durada («Another Sacrifice») de la banda, amb l'excepció del tema «Black Magic», original de Slayer.[17] D'acord amb la discogràfica, no es podia disposar de les versions originals dels temes degut a problemes legals amb els drets d'edició de les cançons. Als crèdits del disc, Pep Casas argumentava que la principal motivació darrera la publicació del disc era la de reivindicar expressament la figura del cantant original de la formació, Joe Bolta.[18] Les noves versions resultaven més directes i urgents que les originals, perquè s'eliminaven les introduccions i les parts més melòdiques i redundants d'alguns dels temes, i s'accelerava en molts casos el "tempo" de les cançons.[19] No obstant, algunes de les edicions realitzades sobre les pistes originals resultaven poc naturals i la sensació de "copia i enganxa" convertia l'escolta, per moments, en desconcertant.
Gairebé de manera paral·lela, aquell mateix any, i en aquest cas a iniciativa d’una altra facció de la banda original -encapçalada per Ringeling, amb Miki, Jackson i Xevi Parera, però sense la implicació de Casas-, es reeditava el disc «Another Sacrifice» a través de la discogràfica Leyenda Records.[5] En aquest cas, la discogràfica afirmava haver adquirit els drets d'edició de les cançons al seu propietari legal, Claxon Records, desmentint d'aquesta manera l'existència de problemes legals amb les gravacions originals als quals havia fet referència Xtreem Music. Així mateix, Leyenda Records afirmava disposar de les bobines originals provinents d'Eivissa, i que la nova remasterització s'extreuria directament d'aquestes. A més, amenaçava a Pep Casas davant de qualsevol intent de publicar el suposat material "alternatiu" extret de les sessions de gravació d'«Another Sacrifice».[3]
La reedició de Leyenda Records comptava amb els 9 temes originals del disc més l’afegit de 5 peces addicionals: el single «People In War»/«Fuck Off» de l'any 1988, dues demos recuperades de la maqueta de 1987 (de nou «People In War» -ara amb una llarga introducció extreta de l'òpera «Turandot» de Puccini- i «Blood In The Night»), i una nova versió de «The Last Flight» enregistrada l'any 2010 per part de Ringeling. Fins aleshores, «Another Sacrifice» encara mai havia estat publicat en format CD (originalment únicament havia aparegut en vinil i en cinta de casset).[20][21]
L’any 2013, després de 23 anys sense enregistrar nous temes originals, la nova formació de Fuck Off liderada per Pep Casas publicava «Smile As You Kill» (Xtreem Music),[22] disc que comptava amb 9 cançons, destacant una versió del clàssic «Long Live Rock & Roll» de Rainbow (que la banda havia gravat temps enrere per a la seva inclusió dins un disc de tribut a Ronnie James Dio),[23] una versió actualitzada del que havia estat el primer single del grup, «People In War» , i noves composicions com «We Are Back In Town». El disc també continuava amb la tradició de Fuck Off d'incloure un tema cantat en castellà (en aquest cas, «Impera la corrupción»).
El disc fou enregistrat als estudis Muvis de Blanes (Girona) en diferents períodes entre els anys 2010 i 2013, sota la producció de Pep Casas i Dave Rotten i la masterització del suec Dan Swanö. El nou treball comptava amb la participació d'un nombre important de músics, entre ells els vocalistes Albert Gracia i Joe Bolta, els guitarristes Iván Martín i Simon Lamb, els bateries Ferran Pujol i Ramón Ibáñez, i els baixistes Zappa i Toni Sáez.[24][25]
Malgrat algunes crítiques favorables,[26] el disc no va tenir massa repercussió. El públic general no semblava molt interessat amb la proposta "old school" de Fuck Off. Cal assenyalar que, ben entrat el segle XXI, el thrash metal (i, per extensió, el heavy metal) feia temps que havia deixat enrere la popularitat que havia assolit entre els anys 70 i 90, i havia deixat de ser un gènere comercialment significatiu (amb algunes excepcions) i artísticament o socialment atractiu a ulls de les noves generacions.[27]
L’any 2015 es publicava el disc «Hell On Earth II (Revisited & Faster)» (Xtreem Music),[28] un recopilatori que oferia noves versions dels temes originals del disc «Hell On Earth», en el 25è aniversari de la seva publicació.[29] Les noves versions foren enregistrades l’any 2014 pel que aleshores era el "lineup" de la banda: Albert Gracia (veu), Pep Casas (guitarres i baix) i Ramón Ibáñez (bateria). A més, el disc incloïa demos inèdites de l’any 2000 (corresponents, de fet, a la banda Invasion, formada per Joe Bolta, Pep Casas, i els membres d'Aspid Javi Garrigós i Rafa Garrigós) i altres rareses.[30] Com a curiositat, el tema «Inquisición», originalment en castellà, aquí apareixia en anglès, sota el nom de "Embraced By Religion».[31] Amb aquest nou treball, es posava punt final a la segona etapa d'existència del grup.
L'any 2022 es publicava a les plataformes digitals l'EP «Peligro Social» (JCO), format per 6 temes cantants íntegrament en castellà.[32] Tots ells, d'una manera o altra, ja havien estat editats prèviament a aquest llançament. L'EP s'iniciava amb les 4 cançons enregistrades l'any 1990, poc abans de la dissolució inicial del grup, i que ja havien aparegut a la reedició de «Hell on Earth» de l'any 2006. Dos dels temes, però, apareixien amb un títol diferent: «¿Qué es esto que hay ante mi?» ara s'anomenava «Aquelarre», i «La zorra de tu hermana» ara era «Cara de ángel». El treball continuava amb «Impera la corrupción», que aquí apareixia en una versió sensiblement diferent a la que s'havia publicat dins el disc «Smile As You Kill» de 2013. Finalment, «Santa Inquisición» tornava a ser el tema «Inquisición» de 1990, ara en una versió abreujada i amb el “pitch” considerablement accelerat.
Per la seva part, entre 2022 i 2023, el bateria original de la banda, Miki Glanadell, posava en marxa el projecte Fuck 'Em All, amb el qual re-gravà alguns dels temes més emblemàtics de la primera època del grup. Per fer-ho, va comptar amb la col·laboració dels guitarristes Pep Casas i Claudio Ringeling, cadascú per la seva banda, així com de membres de diferents formacions -tan històriques i com actuals- del thrash metal nacional, com és el cas de Juli Bazooka (cantant dels igualadins Crisix), Miguel Herrera (Baalphegor), David Saavedra (Doomsday, Lux Divina, Deldrac), Jordi Gou (Siroll!) i Ricard “Pal” Salvatella (Terminal Violence, Bellako).
Les gravacions es publicaren l'any 2023, sota el nom de «Burn Again». Es tracta d'un EP de 5 temes, produïts per Alfred Berengena (actual bateria de Soziedad Alkoholika), i enregistrats als estudis Your Sound Recording de Maçanet de la Selva. D'aquests temes, dos provenen del disc «Another Sacrifice» («Another Sacrifice» i "The Last Fight»), dos de «Hell On Earth» («Witch (Hell Below The Belly)» i «Blasphemy»), mentre que el tema restant («Chronicles Of Pain»), escrit per Claudio Ringeling, encara mai havia estat enregistrat de manera oficial.
El retrobament entre Miki i Pep per a la gravació d'aquest EP, esdevingué el detonant que ha acabat possibilitant una nova reunió de Fuck Off. En aquesta ocasió, apart de Miki i Pep, completen la banda el guitarrista Ricard “Pal” Salvatella i el baixista Víctor Espejo.[4]
Per a commemorar aquest nou retorn a l'activitat, el mes d'abril de 2024 Fuck Off publicà un nou disc recopilatori, «Fuckin' Hell I» (Demons Records, 2024)[33], format per 12 temes gravats entre 1988 y 1990 per part de la formació clàssica de la banda, 10 d'ells aparentment en directe, que aconsegueixen esprémer una mica més el llegat original de la banda. Els 6 primers temes del disc, que conformen la cara A de l'edició en vinil, estan cantats en castellà, mentre que els 6 restants (la cara B) ho estan en anglès. Del disc en destaca el treball artístic (portada inclosa), obra de José Antonio Vives.[34]
La nova formació de Fuck Off debutà en directe l'agost de 2024 dins el festival Leyendas del Rock, a Villena (Alacant), on van compartir cartell amb Behemoth i Dimmu Borgir -entre altres- i horari amb Amon Amarth.
Existeix un consens general dins els mitjans de comunicació i els periodistes especialitzats en la música rock i heavy metal, en considerar a Fuck Off com un dels grups precursors del thrash metal (com a gènere diferenciat del heavy metal o l'speed metal) a nivell nacional, juntament amb els també catalans Legion i Ktulu.[35][36][7]
A més, cronològicament, també es pot afirmar que el primer llarga durada de thrash metal enregistrat per un grup espanyol és «Another Sacrifice», de Fuck Off, publicat el mes de novembre de 1988.[5] «Lethal Liberty”, per exemple, el debut de Legion, no es va editar fins al setembre de 1989.[37] No obstant, aquests fets per si sols no han estat suficients per fer de Fuck Off una banda amb major repercussió o notorietat.
D’acord amb Óscar Sancho, vocalista de Lujuria i director del programa radiofònic Rockcinante, un seguit de factors expliquen per què Fuck Off no va arribar a majors nivells de popularitat en el seu moment, entre ells: el fet de no provenir de Madrid, una promoció insuficient, el no haver arribat a editar un tema suficientment emblemàtic (com sí van fer, per exemple, Legion, amb el seu «Mili KK»), el fet d’emprar l’anglès en un moment en què el públic espanyol no estava prou familiaritzat amb aquest idioma i, lògicament, la curta vida del grup.[5]
Alfonso J.B. Sánchez, director de la discogràfica Leyenda Records, assenyala també com a important el fet que el thrash metal sempre ha estat un subgènere minoritari dins el moviment del heavy metal. A més, considera que el canvi de so i de vocalista entre un disc («Another Sacrifice») i l'altre («Hell On Earth») tampoc va ajudar a la banda, donant a entendre que Joe era millor "frontman", vocalista, i amb una millor pronunciació de l'anglès que Pep Casas.[5]
Rafa Basa, en un article en motiu de la reedició de «Hell On Earth» de 2006, també fa referència a l'anglès de Casas, que defineix com a "cutre y chabacano". I a més, esmenta un altre dels factors que sovint s'ha comentat que els va limitar a l'hora d'aconseguir cotes més altes de popularitat, sobretot a nivell internacional: el propi nom del grup, que podia resultar ofensiu per a determinats públics.[38]
Àlbums d'estudi
• Another Sacrifice (1988) |
---|
|
• Hell On Earth (1989) |
---|
|
• Smile As You Kill (2013) |
---|
|
Recopilatoris i directes
• A Different Sacrifice 1987-1988 (2012) |
---|
|
• Hell On Earth II (Revisited & Faster) (2015) |
---|
|
• Peligro Social (2023) |
---|
|
• Fuckin' Hell I (2024) |
---|
|
Singles
• People In War (1988) |
---|
|