From Wikipedia, the free encyclopedia
Un flaix és un aparell que emet polsos de llum de breu duració però molt forts, com si fossin llampecs. El flaix va ser inventat per Johann Ostermeyer el 21 de setembre de l'any 1930. Bàsicament, el que fa el flaix, és carregar un condensador amb prou corrent per poder produir el pols i, quan rep l'ordre, passar aquesta energia a l'ampolla, que és com una espècie de petit fluorescent. S'utilitza habitualment en fotografia.
Tot i que hi ha diverses formes de classificar-los, la més corrent és per la seva forma de funcionar:
Els grans fabricants han introduït moltíssimes millores a aquest tipus de flaix i les unitats més modernes són totalment computeritzades.[1]
Existeix també una altra manera de diferenciar-los:
Flaix de farciment: s'utilitza en casos de grans exposicions de llums que generen ombres molt accentuades. Per a contrarestar-les l'ús d'aquest flaix suavitza les ombres i els contrastos. [Enllaç no actiu]
Flaix rebotat: consisteix en la dispersió i difuminació de la llum perquè afecti de manera més natural a l'objecte fotografiat. El més comú és fer-lo rebotar al sostre, una paret o un panell blanc.
El flaix extern està format per tres elements fonamentals, cada un d’aquests té una funció concreta i fonamental dins del procés d'il·luminació que s’aconsegueix amb aquest complement de la càmera.
Un flaix extern pot comportar molts beneficis per al fotògraf a l'hora de compondre una imatge. La llum que emet és una llum completament blanca amb una temperatura de color de 5500K, el que fa que el fotògraf no s'hagi de preocupar pel balanç de blancs, ja que cap color comptarà amb dominància respecte dels altres. A més, un flaix extern et permet tenir un maneig absolut respecte a la posició de la llum (et permet la possibilitat de col·locar l’aparell en un lloc diferent de la càmera, per aconseguir altres jocs de llum), la direcció, la intensitat, el moment en el qual il·lumina o la capacitat de sincronització amb altres aparells o flaixos. Per una altra banda, podem dir que normalment els flaixos consten amb un rendiment molt alt, ja que estan fets perquè no agafin molta calor de tal manera que tota l'energia s'empra en emetre els centellejos.
El flaix també consta de limitacions o característiques a tenir en compte a l'hora de fer servir aquest complement. Per una banda ja sabem que és una llum blanca, puntual i manejable com hem explicat abans, però hem de tenir en compte que en gaudir de certa potència és fàcil que ens surti un centelleig molt dur i directe, per això s'ha de saber utilitzar, el fotògraf pot fer servir això a favor seu o pot aprendre a difuminar aquest tipus de llum.
Per una altra banda, tot i que el flaix extern pot arribar a tenir molta potencia, no deixa de ser una font de llum limitada pel que no es pot utilitzar per il·luminar qualsevol cosa a qualsevol distància, i sempre s’ha de tenir en compte la compatibilitat d’aquests amb les càmeres emprades.
Aquesta llei parla de la relació entre la llum i la distància del que volem il·luminar. Per exemple, la intensitat que pot rebre un objecte que es troba a 1 m de distància, disminueix 4 vegades -el doble al quadrat- quan situem l'objecte a 2 m -el doble de distància-, o si situem l'objecte al triple de distància, la intensitat baixarà 9 vegades -el triple al quadrat-, d'allà el nom de la llei.
És a dir, parlem d'uns fenòmens físics que consisteixen en la distància del quadrat il·luminat, al centre d'origen de la llum. Com més lluny estigui l'objecte il·luminat, menys intensitat lumínica obtindrem, però més gran serà el quadre de llum. Per contra, com més a prop de l'origen de la llum estigui l'objecte, més intensitat, però a la vegada il·luminarà menys superfície, el quadre de llum serà més petit.
El número guia és una unitat que ens proporciona la informació sobre la potència que té cada flaix. Com més alt és el número guia, més alta es la potencia i, per tant, major abast. Per consegüent, com més baix el número, menys potencia de flaix i menys abast. Això ens permet saber escollir entre diferents flaixos el que més ens convé, el que major potència té…
El numero guia s’obté mitjançant la següent formula:
NG = Distancia sensor-objecte x Apertura del Diafragma
Això vol dir que un flaix que té la capacitat d’il·luminar correctament un objecte situat a 2 m amb el diafragma a f/11, compta amb un número guia (NG) de 22 (2x11). Per altra banda, a l'hora de calcular el número guia, també hem de tenir en compte la sensibilitat ISO. Normalment quan es parla del NG, se suposa que l'ISO estarà configurada a ISO 100, en cas que aquest factor és modifiques, el que s'ha de fer és multiplicar per l'arrel quadrada de 2 el NG. A aquests valors se'ls anomena Factors de Sensibilitat, per tant la fórmula per calcular el NG quedaria de la següent manera:
NG (ISO 100) x Factor de Sensibilitat = Distancia sensor-objecte x Apertura del Diafragma
La millor manera de calcular això és emprant un fotòmetre amb la possibilitat de mesurar la intensitat d'un flaix.