From Wikipedia, the free encyclopedia
Eliseo Alberto de Diego García Marruz (Arroyo Naranjo, Cuba, 10 de setembre de 1951 - Ciutat de Mèxic, 31 de juliol de 2011)[1] va ser un periodista, novel·lista, poeta i guionista cubà que va viure a l'exili a Mèxic des de 1990 i en va adoptar la ciutadania el 2000.[2][3]
Biografia | |
---|---|
Naixement | 10 setembre 1951 ![]() Arroyo Naranjo (Cuba) (en) ![]() ![]() |
Mort | 31 juliol 2011 ![]() Ciutat de Mèxic ![]() |
Formació | Universitat de l'Havana ![]() |
Activitat | |
Ocupació | escriptor, guionista, periodista, poeta ![]() |
Família | |
Pare | Eliseo Diego ![]() |
Premis | |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Fill del poeta cubà Eliseo Diego, es va llicenciar en periodisme en la Universitat de l'Havana, va ser cap de redacció de la gaseta literària El Caimán Barbudo i subdirector de la revista Cine Cubano.[2] Com a docent, va impartir classes i tallers de cinema a l'Escola Internacional de Cinema de San Antonio de los Baños, Cuba, el Centre de Capacitació Cinematogràfica de Mèxic i el Sundance Institute dels Estats Units i a Xile.
La seva germana bessona, Josefina de Diego (María Josefina de Diego García Marruz, Fefé per als seus amics), que ha romàs a Cuba, també és escriptora: ha publicat un reeixit llibre per a nens, es dedica a la traducció de l'anglès a l'espanyol i és compiladora de l'obra del seu pare.
Va començar escrivint poesia —segons ell, «horrible»—, però més tard, com ell mateix diu, «vaig pensar que el millor seria abordar gèneres literaris que papà mai hagués tocat: la crònica, el periodisme». Sobre com va escriure la seva primera novel·la, recorda: «Estava a l'exèrcit, al capdavant d'un escamot, i em vaig trobar amb el director de la revista militar de les Forces Armades de Cuba, una revista que es diu Verde Olivo. Li vaig dir una mentida: li vaig contar que tenia escrita una novel·la i em va proposar publicar-la per capítols, cada setmana una part. Em va dir que li manés el primer capítol, era un divendres. Aquest dia a la nit em vaig asseure a escriure, perquè no tenia cap novel·la. Aquesta novel·leta es diu La fogata roja i tracta sobre un escamot de nens que tenia el general Sandino en Nicaragua, que es deia El Coro de los Ángeles. Mai havia estat a Nicaragua, però amb aquesta novel·leta em vaig guanyar el Premi Nacional de la Crítica a l'Havana. Aquesta va ser la meva primera novel·la».[4]
La fama internacional li arribaria 13 anys més tard, després de guanyar el Premi Internacional Alfaguara de Novel·la de 1998 amb la seva tercera novel·la Caracol Beach.[5]
Sostenia que «els escacs continuen sent la passió més gran» de la seva vida. A més del somni de ser un gran jugador d'escacs, en la seva infància tenia altres dues: ser «fabricador de vaixells» i pianista, «també per la tradició familiar». Era un gran cuiner, com ell mateix afirmava: «M'agrada la cuina, he après que sóc un cuiner extraordinari. Això ho vaig aprendre quan em vaig quedar només amb la meva filla que era molt petitona. A mi la cuina m'entreté moltíssim. Cuino molt, a la meva casa tots els dies menjaran deu o dotze amics, gairebé tots cubans errants també, exiliats. Morts de fam que van a la casa a buscar la seva olla popular, diguem. La cuina m'entreté molt, m'encanta cuinar, m'agradaria escriure un llibre de cuina».[6]
Considerava que la seva obra més important era Informe contra mí mismo: «És un llibre sobre Cuba, que s'escriu només una vegada. A molta gent li va fer bé, i sense ser pedant sé que si sóc recordat alguna vegada serà per aquesta obra» en la qual emprèn «la cerca de respostes al que va passar amb l'emoció dels anys de la Revolució, no amb la raó ni amb la passió. Com sempre he dit: es tracta d'un llibre en el qual jo vaig defensar un solo dret: el dret a estar equivocat, alguna cosa que poc es reconeix i menys pels polítics».[7]
A més de poesia i novel·les, Eliseo Alberto va escriure guions de cinema i televisió, entre altres el de la pel·lícula Guantanamera (1997), dirigida per Tomás Gutiérrez Alea. Contava que es va ficar en el món del cinema gràcies al seu germà Rapi. Ell mateix era molt crític amb el seu talent de guionista: «Vaig començar a escriure guions, alguns pèssims. He escrit diverses de les pitjors pel·lícules que s'hagin filmat mai en el planeta.»[4]
Les seves esposes van ser: la ballarina cubana Rosario Suárez, Charín (Eliseo Alberto ha dit que va deixar d'escriure poesia el dia que es van divorciar);[4] María del Carmen Álvaro Díaz, qui l'1 de juny de 1984 va donar a llum a la seva filla María José; i Patricia Lara, per l'amor del qual diu haver-se instal·lat en la part alta del Desierto de los Leones.[8] Vivia amb la seva filla María José en un departament en la Colonia del Valle, zona cèntrica de Ciutat de Mèxic, i s'enorgullia de «ser un bon pare i una bona mare.»[6]
Va morir a la Ciutat de Mèxic el 31 de juliol de 2011, als 59 anys, després d'estar diversos dies en teràpia intensiva després d'haver estat intervingut quirúgicamente el 18 del mateix mes per un trasplantament de ronyó.[9]
Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
---|---|---|---|
1995 | Millor guió original | Guantanamera | Guanyador |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.