From Wikipedia, the free encyclopedia
La pràctica del bany, l'acció de banyar-se, és un dels costums més antics de la humanitat. N'hi ha moltes variants possibles. Pel que fa a l'objectiu final hi ha banys rituals, higiènics, terapèutics, esportius, per plaer. Amb referència al medi, hi ha banys en aigua dolça o salada, freda, tèbia, calenta o molt calenta. Les persones poden banyar-se en un riu, al mar, en una piscina, en una banyera... Ho poden fer vestides o despullades, de forma total o parcial, en solitari o en companyia.
El repàs d'alguns detalls del bany, relacionant-los amb la vida diària de la gent pot resultar interessant. Alguns mamífers completament terrestres poden banyar-se per a refrescar-se o escalfar-se.
En certes civilitzacions i des de molt antic, la gent solia banyar-se en un edifici, normalment públic, utilitzat exclusivament per a aquesta finalitat, definit en català amb el nom en plural: "Banys".[1][2]
El primer cas a considerar és el dels Grans banys de Mohenjo-Daro. No està gaire clar si la gran bassa conservada era una piscina ritual, un bany públic o un simple dipòsit d'aigua.
Alguns del antics habitants d'Índia practicaven banys rituals, basats en la higiene personal, tres cops al dia. Aquest costum està documentat per escrit en les anomenades grihya sutras. Encara hi ha seguidors d'aquest ritual en els temps actuals. (Vegeu Veda).[4][5]
A la Grècia clàssica hi havia petites banyeres, recipients per a rentar les mans i vaixells per a rentar els peus. Les troballes arqueològiques més antigues relacionades amb els banys són del palau de Cnossos (Creta, segon mil·lenni aC) i les banyeres d'alabastre d'Akrotiri (Santorini). Hi ha referències de banys i dutxes d'accés públic en algunes dependències dels gimnasos. La paraula gymnasium (γυμνάσιο) significa despullat.[6][7]
A l'antiga Roma, a part dels banys privats de les cases riques, hi havia banys públics: les termes. Algunes de les termes eren monumentals. Per exemple les termes de Caracal·la. Aprofitant les fonts d'aigües termals, els romans bastiren banys per tot arreu dels territoris del seu imperi.
La primera notícia d'uns banys públics al Japó data del 1266.[1] El primer centre d'estil modern destinat al bany (sentō en japonès) fou establert a Edo (l'actual Tokyo) l'any 1591.[1] Els primers banys de vapor eren del tipus iwaburo (岩風呂 "basses de roques") o kamaburo (釜風呂 "banys de forn"). Els noms indicaven l'aprofitament de coves naturals o la construcció de refugis amb pedres. Dins de cada recinte, algunes roques s'escalfaven amb llenya i s'hi vessava aigua al damunt, produint vapor.[8][9]
El bany era conegut i practicat per molts pobles precolombins d'Amèrica. Bernal Díaz del Castillo explicava que Moctezuma es banyava cada dia per la tarda.[10][11] Bernal explica que, fins i tot empresonat pels espanyols, disposava de les seves dones i els seus banys.
« | ... Era el gran Montezuma de edad de hasta cuarenta años y de buena estatura e bien proporcionado e cenceño, e pocas carnes, y la color ni muy moreno, sino propia color e matiz de indio, y traía los cabellos no muy largos, sino cuanto le ... e bien puestas e ralas, y el rostro algo largo y alegre, e los ojos de buena manera, e mostraba en su persona en el mirar, por un cabo amor e cuando era menester gravedad; era muy polido e limpio, bañábase cada día una vez a la tarde... | » |
— Bernal Díaz del Castillo. Historia verdadera de la conquista de la Nueva España.[12] |
El cronista Tomás López Medel explicava el costum dels banys entre els indis, tan natural en ells com el menjar.[13][14][15]
« | ... el baño y el uso de lavarse es tan cotidiano a los indios, así a los de tierra fría como caliente, como el comer; y esto en fuentes y ríos y en otras aguas que se les ofrece, sin artificio alguno y sin otro regalo más de en el agua pura como la hallan... | » |
— Tomás López Medel. Tratado de los tres elementos, aire, agua y tierra.[16] |
Algunes tribus de nadius americans practicaven els banys de vapor en unes cabanes anomenades cabanes de suar o cases de suar (temazcal/temazcales en castellà).[18][19][20]
En contra de la creença popular, basada en llibres de ficció i pel·lícules, la pràctica de banys higiènics a l'edat mitjana era prou habitual. Si més no entre les classes benestants. Castells i monestirs disposaven d'instal·lacions permanents destinades als banys corporals. Pràcticament a totes les ciutats hi havia banys públics a preus moderats. A París n'hi havia 26 a la fi dels segle xiii. A les ciutats de Tortosa i Lleida, en poder de musulmans, hi havia banys públics. També n'hi havia a Perpinyà, Girona i Barcelona. A la ciutat comtal els banys Vells (1142) i els banys Nous (1162).[2]
Des del punt de vista cristià, el baptisme (sovint per immersió) era un bany ritual que rentava els pecats comesos anteriorment. Molts aspectes de la religió cristiana estaven relacionants amb l'ús metafòric del verb rentar: rentar els pecats. Pel que fa als banys higiènics, l'Església hi estava a favor; només estava en contra de la nuesa i de la possible promiscuïtat en els banys públics.[21] Les religions jueva i musulmana eren partidàries de les ablucions rituals i dels banys de neteja corporal.
« | ... Delectabatur etiam vaporibus aquarum naturaliter calentium, frequenti natatu corpus exercens, cuius adeo peritus fuit, ut nullus ei iuste valeat anteferri... | » |
— Einhard. VITA KAROLI MAGNI. |
« | VII capítol. Dels banys. Lo bany és una de les maravelles d'aquest món, car és edificat segons los quatres temps de l'any; car lo bany fred és comparat a l'hivern, lo tebi a la primavera, lo calt a l'estiu, lo sec a la tardor. De gran saviesa és fer quatre estatges en lo bany. Així que lo primer sia fred, lo segon tebi, lo terç sec e lo quart calt. E quan algú voldrà entrar en lo bany deu un poc estar en lo primer estatge un poc e aprés entrar en lo segon e estar un altre poc, aprés entrar en lo terç e estar un altre poc, e aprés entrar al quart. E aquesta ordre deu tenir a l'eixir que ha tenguda a l'entrar, per ço que no es mudi de sobte de fred a calor, ni de fredor a calor.
E sia edificat lo bany en lloc ventós i hagi fornal gran i aigua dolça. E quan l'hom és banyat deu-se suaument eixugar amb un drap de lli una volta i amb un altre (drap) net i eixut una altra volta, e amb un altre altra volta. E aprés vesteixi’s ses vestidures netes e belles. I quan ho hagi fet begui xarop rosat… |
» |
— Secret dels secrets.[30] |
« | ... Hay allí baños de aguas termales que surgen de dentro de la tierra, y están a orilla del mar; hay como unos veinte baños, y cualquier persona aquejada de alguna enfermedad, va y se sumerge,saliendo curada y reconfortada. Todos los enfermos de Lombardía van allí durante la temporada estival... | » |
— Benjamí de Tudela. . |
Simplificant molt, és possible afirmar l'existència, en època medieval, de banys públics seguint una tradició ininterrompuda des de la dominació romana. Les invasions musulmanes del sud d'Europa modificaren molt poc la xarxa de banys prèviament existent. Això no vol dir que no hi va haver reparacions, modificacions o noves construccions de banys. Ni que els nous banys islàmics no tinguessin diferències sobre els antics banys romans. A Europa central, sense invasions islàmiques, el banys públics foren reconstruïts i adaptats.
Els banys públics eren un fenomen urbà. N'hi havia, gairebé, a totes les ciutats importants i en molts centres de pelegrinatge. La seva propietat i explotació podien ser municipals, d'alguna alta autoritat, d'una persona particular o d'una societat.
Molts calls disposaven de banys exclusius.[32] El mateix passava amb alguns alfòndecs.[33][34]
Una descripció genèrica és impossible. Cada bany presentava característiques pròpies. Alguns trets generals són els següents.
Els establiments de banys públics medievals presenten particularitats diverses, en funció de l`època concreta i de la ubicació geogràfica. El cas dels Banys Nous de Barcelona permet recordar alguns detalls concrets.
Des de final del segle xvi fins al segle xviii els banys públics pràcticament deixaren d'existir. Si més no, com a pràctica habitual de molts sectors socials. Només es mantingueren els balnearis més importants.
A final del segle xvii alguns metges estudiaren i divulgaren els beneficis dels banys i el seu ús amb finalitats terapèutiques. El principi que defensaven era prou clar: els banys adequadament practicats milloraven la salud.
D'acord amb el canvi de mentalitat de la societat, en algunes ciutats s'oferiren serveis de banys.
La proliferació dels banys privats, amb cambres de bany en totes les cases i, generalment, equipades amb aigua corrent freda i calenta, ha convertit en innecessaris els banys públics de lloguer. Els nombrosos establiment que encara funcionen estan orientats a serveis de luxe i tractaments estètics o medicinals.
Les instal·lacions compartides són freqüents en fàbriques de tota mena. En el cas de clubs esportius, han esdevingut imprescindibles i obligatòries.
A diferència dels banys públics destinats a la higiene del cos, els banys medicinals han estat en funcionament de manera més o menys contínua des de l'època romana fins als dies actuals.
El tractament preventiu i la cura de malalties mitjançant les aigües (Hidroteràpia) es practicava i es practica en els balnearis.
Resumir una història de més de dos mil anys és molt difícil. Sí que és possible oferir alguns detalls puntuals, en ordre cronològic, i algunes mostres documentals. (Atenció: els anys que acompanyen la cronologia següent són, en alguns casos, aproximats).[49]
La natació, entre els humans, es basa en el desplaçament autopropulsat d'una persona en un medi aquàtic per plaer, necessitat, esport, exercici o supervivència. En superfície pot ser practicada durant períodes molt llargs, amb entrenament adequat. En immersió i apnea els temps són molt més curts. La pràctica de la natació exigeix mullar-se. Dit d'una altra manera: la natació és una modalitat de bany.
« | Després en va amidar mil més: era un riu que no vaig poder passar, perquè les aigües havien crescut. Era un corrent d'aigua per a passar-hi nedant, un riu que no es podia travessar a peu. | » |
— Ezequiel 47:5. |
« | (En una galera)...deu hom haver homens qui sapien retenir l'alende (alé, respiració) desus l'aigua una bona estona; e detràs lo vaixell salten en la mar ab una bona barrina e faça hi molts forats desus en lo freu qui és entre la proa i la sentina, car aquí es pot menys conèixer lo forat com totstemps aquest freu sia ple de roba ... | » |
— Francesc Eiximenis. , Lo Crestià |
Els vestits usats en competicions de natació han evolucionat al llarg del temps. Un canvi important fou l'ús de fibres tèxtils sintètiques. Un canvi radical, relativament recent, fou l'adopció de vestits de banys amb més superfície, més flotabilitat i més rugosos (imitant la pell de tauró). Les normes actuals limiten les dimensions i la flotabilitat dels vestits de bany. Un cert grau de rugositat, estudiada específicament, millora les prestacions dels vestits de bany autoritzats.[67]
Banyar-se i nedar al mar són activitats molt antigues, practicades per molts pobles costaners. Els banys de mar terapèutics foren recuperats cap a final del segle xvi i, de forma important a Europa, en tot el segle xix.
Els primers vestits de bany tapaven el cos gairebé del tot. La cursa per a la reducció de la superfície de tela fou lenta, fins a arribar als resultats actuals.
La salinitat de les aigües de la Mar Morta fa que la seva densitat sigui sensiblement més alta que la de l'aigua dolça. El bañista experimenta una flotabilitat molt gran i una sensació peculiar. La mateixa acció irritant de la sal sobre els ulls i la possibilitat d'empassar-se algun glop, impedeixin la pràctica dels banys convencionals.[68]
Hi ha una aigua artificial, patentada, de gran densitat i no salada. El seu ús ha estat promocionat per a piscines infantils. L'objectiu principal és el d'impedir ofegaments o, si més no, dificultar-los molt.[69]
Els banys de fang, parcials o per tota la superfície del cos, estan documentats en alguns balnearis des d'èpoques molt antigues.[70][71][72][73][74]
Probablement inspirats en els tradicionals banys de fang, hi ha tractaments semblants que utilitzen altres matèries. Un exemple típic són els banys de xocolata.[75] A efectes pràctics les cataplasmes i les màscares facials amb matèries més o menys exòtiques, són molt més populars que els banys totals.
Tot i que el fang i les matèries del present apartat són pastes o similars, cal recordar que l'exotisme pot atribuir-se a alguns líquids.
Una imatge relativament freqüent a les platges és la d'un infant o una persona adulta enterrada fins al coll per diversió. El cert és que aquesta pràctica de ser parcialment enterrat en sorra és un tractament terapèutic molt antic que s'ofereix en alguns balnearis. La temperatura de la sorra pot ser beneficiosa, alleujant el dolor o accelerant la curació d'algunes lesions o malalties: reumatisme, ...[79][80]
Dins de les termes romanes hi havia l'edifici específicament destinat als banys. Es dividia en sis estances típiques:
Al voltant d'aquests espais principals n'hi havia altres d'accessoris:
Algunes de les termes de Roma eren monumentals: Termes d'Agripa, Termes de Caracal·la, Termes de Dioclecià, Termes de Neró, Termes de Titus, Termes de Trajà.
Els anomenats banys turcs poden ser de dimensions variables (des de molt petites fins a molt grans) i amb estances distribuïdes de forma diferent. En general consten d'un vestidor, d'una sala tébia, una sala calenta, una piscina i una sala de refredament. L'usuari entra vestit i es despulla al vestidor. Amb una tovallola passa a la sala tèbia i roman allí uns minuts. Un cop ambientat, passa a la sala calenta, on es posa a suar profusament. Al cap d'un temps passa a summergir-se en la piscina d'aigua freda. El tractament finalitza amb un rentat i un massatge. I un període de repòs en una sala de refredament.
Els banys russos tradicionals es descrivien com banys de vapor a alta temperatura. Els usuaris, després d'una estança perllongada i d'una sudoració abundant, es banyaven en aigua freda.[83][84]
A més de l'aigua i el vapor d'aigua (i, en casos molt especials, d'alguns líquids particulars), les diferents variants de bany han estat acompanyades al llarg del temps de diversos complements.
El sabó fou esmentat per Plini el Vell i Galè.[85] Plini atribuïa els seu descobriment als gals que l'usaven per a rentar-se els cabells.[86]
Al llarg del temps diferents sabons han estat utilitzats per rentar-se: durs, molls, perfumats,... Des de la Segona Guerra Mundial hi ha hagut un increment notable en els sabons líquids o gels de bany.
Afegides a l'aigua del bany o (indirectament) al vapor d'aigua dels banys, les herbes aromàtiques o medicinals han estan profusament emprades al llarg del temps. Hi ha molta documentació específica sobre el tema.[92][93] El mateix pot afirmar-se d'altres substàncies aromàtiques com el mesc. l'ambre,...
A més d'altres usos relacionats amb els banys, les tovalloles permeten eixugar les parts del cos mullades per l'aigua. Un benefici addicional és la fricció moderada que exerceix la seva aplicació sobre la pell, en l'acció d'eixugar-se.
Les sandàlies de bany són conegudes des de temps remots. En alguns banys de la Roma clàssica s'usaven com a indicador d'aquesta mena d'establiments. Hi ha sandàlies amb una sola especialment gruixuda que allunyen el peu del terra moll o entollat. Alguns dibuixos de banys antics mostren els banyistes amb una mena de sandàlies amb suports molt elevats, probablement pel mateix motiu que el del cas anterior.
Les esponges naturals i artificials són complements de bany ben coneguts. Una funció semblant fan els guants o les manyoples de crin.
La pumicita o pedra tosca s'ha usat des de temps antics per a fregar i eliminar les durícies de la pell. Especialment als peus i als colzes.
Les pintes permeten pentinar els cabells, habitualment desordenats i molls després de banys o dutxes. Els raspalls poden usar-se per a pentinar o per a fregar el cos.
N'hi ha de dues menes: els que serveixen de protecció dels cabells en banys i dutxes i els usats en competicions de natació.
Algunes variants de natació poden fer ús dels complements indicats. Les aletes de peus (una per cada peu o una aleta única) són un auxiliar prou conegut. Els guants-aleta de natació són menys freqüents. Les ulleres protegeixen els ulls i permeten una millor visió sota l'aigua. Els contrapesos són indicats per a la natació sota l'aigua.
Termòmetres, GPS's, rellotges indicadors de constants vitals, …