From Wikipedia, the free encyclopedia
Walter Fitzwilliam Starkie (Killiney, Dublín, 9 d'agost de 1894-Madrid, 2 de novembre de 1976) va ser un traductor, cervantista, hispanista, viatger i violinista irlandès, establert a Espanya.[1] Va viatjar per Europa en el període d'entreguerres; es va instal·lar a Espanya com a director del primer British Council en aquest país, obert a Madrid el 1940; i a partir de 1957 va ser professor a diverses universitats dels Estats Units.[2]
Biografia | |
---|---|
Naixement | 9 agost 1894 ![]() Killiney (Irlanda) ![]() |
Mort | 2 novembre 1976 ![]() Madrid ![]() |
Formació | Shrewsbury School ![]() |
Activitat | |
Ocupació | lingüista, traductor ![]() |
Membre de | |
Instrument | Violí ![]() |
Família | |
Pare | W. J. M. Starkie ![]() |
Premis
| |
![]() ![]() |
Fill de l'hel·lenista i traductor d'Aristòfanes William Joseph Myles Starkie (1860-1920) i de May Caroline Walsh, Walter va créixer en un ambient cultivat,[lower-alpha 1] Als dotze anys va ser enviat a un col·legi a Shrewsbury, Anglaterra. Quant a la seva carrera musical, queda notícia que va guanyar un primer premi de violí a la «Royal Irish Academy of Music» el 1913.[lower-alpha 2][3]
El 1914, rebutjat a l'Exèrcit britànic durant la Primera Guerra Mundial «a causa dels seus atacs crònics d'asma»,[2] va viatjar a Londres per a treballar a l'Oficina d'Exteriors, fins a aconseguir ser admès en la Young Men's Christian Association (YMCA) britànica, i «viatjar a Gènova amb una de les divisions destinades a Itàlia».[2] En aquest país va conèixer a una infermera de la Creu Roja, la italo-argentina Italia Augusta Porchietti,[4] que atenia pacients i soldats en un hospital genovès. També a Itàlia va participar en un ‘tour’ per Sicília amb la Riviera Concert Party tocant el violí, viatge durant el qual va prendre contacte amb la cultura gitana i que més tard, a la fi dels anys vint, el portaria a Romania seguint el rastre errant dels zíngars.[2]
El 1920 es va graduar al Trinity College de Dublín, institució en la qual seria el primer professor d'espanyol i italià el 1926,[5] i on va tenir com alumne Samuel Beckett.[3] Abans, el 13 d'agost de 1921, Starkie s'havia casat amb Italia Augusta, amb qui va anar de viatge de nuvis a Espanya.[6] Van tenir dos fills: Landi William i Alma Delfina. A Dublín va formar part de l'equip de direcció de l'Abbey Theatre.[3]
El seu esperit viatger s'havia iniciat quan, fins i tot nen, acompanyava el seu pare —comissari d'Educació Nacional sota el Govern britànic– a recórrer part d'Irlanda com a ambaixador de l'obra de Shakespeare als col·legis irlandesos en l'inici del segle xx.[2]
Els seus viatges per Europa entre les dècades de 1920 i 1940 van deixar singulars pàgines com les viscudes en el seu viatge a peu per Andalusia i La Manxa el 1935,[4] al llindar del la guerra civil espanyola.[2]
Convidat pel seu paisà i poeta William Butler Yeats i Lady Gregory el 1927,[3] va entrar a dirigir l'Abbey Theatre a Dublín (fins a 1942).[3] Aquell mateix any, Starkie va entrevistar Benito Mussolini[7] –unint-se al grup d'apologistes del feixisme italià, juntament amb George Bernard Shaw i l'esmentat Yeats–, i un any després va ser un dels fundadors del Centre Internacional d'Estudis Feixistes (CINEF)[8] i va escriure el panflet/assaig Whither is Ireland Heading? It is Fascism? Thoughts on the Irish Free State, publicat el 1928 per «The International Centre of Fascist Studies and Its Yearbook: Survey of Fascism».[lower-alpha 3]
Walter Starkie, seguint l'exemple d'un altre irlandès viatger a Espanya, George Borrow,[2] va recórrer Espanya acompanyat del seu violí.[2] Fruit d'això serien obres com Spanish Raggle-Taggle: Adventures with a Fiddle in Northern Spain (1934), traduïda la castellà com Aventuras de un irlandés en España (1934), i Don Gypsy: Adventures with a Fiddle in Barbary, Andalusia and La Mancha (1936), traduïda com Don Gitano (1936); y ya al margen de sus estudios gitanos, el libro The Road to Santiago: Pilgrims of St. James (1957), dedicat a la recuperació del fenomen jacobeo a Espanya.[2]
De la seva activitat com a hispanista, i més enllà de les ideologies personals, va derivar la seva amistat ja durant la postguerra espanyola amb l'escriptor republicà Antonio Espina, traductor de la seva obra en anglès; amb el pintor homosexual i socialista Gregorio Prieto, una de les exposicions de la qual va patrocinar, i amb altres personalitats de la cultura espanyola com Ramón Menéndez Pidal, Pío Baroja o Camilo José Cela.[6] El reconeixement de la seva obra com a hispanista va ser recollit en el llibre publicat el 1948 amb el títol Ensayos Hispano-Ingleses: Homenaje a Walter Starkie.[9]
Escollit acadèmic de la Reial Acadèmia d'Irlanda el 1930,[3] la trajectòria vital, política i professional de Starkie semblen desembocar en la incansable tasca de promoció del British Council, del que en fou director de la delegació de Madrid entre 1940 i 1954;[10] a la seva gestió es deu també l'obertura de sucursals a Barcelona, Bilbao, Sevilla i València. En aquesta mateixa línia d'activitat cultural s'inscriu la seva tasca com a professor de literatura comparada an la Universitat Complutense de Madrid entre 1947 i 1956. Després de la seva jubilació al British Council, va acceptar diversos llocs universitaris als Estats Units, a les universitats de Texas a Austin (1957-58), Nova York (1959), Kansas (1960), Colorado (1961) i de Califòrnia a Los Angeles (1961-70) com a professor resident, on se li van assignar lectorats en sis departaments (Anglès, Folklore-Mitologia, Italià, Música, Espanyol-Portuguès i Teatre). Després de la seva jubilació a UCLA, ell i Italia van tornar a Madrid. Va morir d'un atac d'asma el 2 de novembre de 1976. Sis mesos després, el 10 de maig de 1977, va morir la seva esposa. Tots dos estan enterrats al cementiri Britànic de Madrid.[11]
Starkie va traduir a l'anglès nombroses obres de literatura espanyola, entre elles El Quixot, i va arribar a ser una autoritat en l'estudi dels gitanos, i bon coneixedor de la seva llengua, el romaní ibèric, més conegut com a caló.[lower-alpha 4]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.