From Wikipedia, the free encyclopedia
«Quis custodiet ipsos custodes?» és un políptot llatí del poeta romà Juvenal, en diverses ocasions traduïda com «Qui vigilarà els vigilants?", "Qui guardarà els guardians?», i altres expressions similars.
En l'ús modern, la frase s'empra per definir el problema genèric de com controlar els que controlen un determinat entorn, associant-la freqüentment a la filosofia política de Plató i al problema de la corrupció política, però la font original no té cap connexió coneguda ni amb Plató ni amb la teoria política.
El context original tracta del problema d'assegurar la fidelitat matrimonial, i el passatge on apareix es publica en edicions de les Sàtires de Juvenal. S'ha qüestionat, però, si el text pertanyia a les Sàtires originals, o bé és una addició posterior, no encunyada pel poeta llatí.
La frase ha estat incorrectament atribuïda a Plató[1] per la seva obra sobre el govern i la moral República. Però al text no hi ha cap frase que es pugui considerar sinònima o amb un paral·lelisme directe. En la República, una societat perfecta (putativament) tal com la descriu Sòcrates, el personatge principal de l'obra (vegeu diàleg socràtic), es basa en obrers, esclaus i comerciants. La classe guardiana hi és per protegir la ciutat. La qüestió que se li presenta a Sòcrates és «qui guardarà els guardians?", o "¿qui ens protegirà dels protectors?». La resposta de Plató a aquesta pregunta és que aquests es cuidaran ells mateixos. Afirma que s'ha de dir als guardians una "mentida pietosa», que consistirà a fer-los creure que són millors que aquells a qui presten servei i que, per tant, és la seva responsabilitat vigilar i protegir els inferiors. Afirma que cal inculcar en ells una aversió pel poder o els privilegis, i que els guardians governaran perquè creuen que és just que així sigui, i no per ambició.
La frase ha estat utilitzada des de llavors per moltes persones per reflexionar sobre la insoluble qüestió d'on ha de residir el poder últim. La forma en què les modernes democràcies tracten de resoldre aquest problema es troba en la separació de poders: la idea és no donar mai el poder en última instància a un sol grup, sinó que s'ha de permetre que cadascun (executiu, legislatiu i judicial) prengui decisions diferents que es puguin contraposar.
La frase, que normalment se cita en llatí, prové de les Sàtires de Juvenal, escriptor satíric romà dels segles I i II dC. Encara que en el seu ús modern la frase s'aplica de manera universal i intemporal a conceptes com governs tirànics, dictadures opressives i la corrupció o l'excés de zel judicial o policial, en el context del poema de Juvenal es refereix a la impossibilitat de guardar la conducta moral de les dones quan els guardians (custodes) són corruptibles (Sàtira VI 346-348):
audio quid ueteres olim moneatis amici, |
Sento sempre el retret dels meus amics: |
No obstant això, alguns estudiosos moderns consideren aquestes tres línies com una interpolació inserida en el text. El 1899 un estudiant d'Oxford, E.O. Winstedt, va descobrir un manuscrit (ara conegut com a O, per Oxoniensis) que contenia 34 línies que alguns creuen que han estat omeses en altres manuscrits del poema de Juvenal.[2] El debat sobre aquest manuscrit encara està obert, però es considera que fins i tot en l'eventualitat que no hagués estat el text original del poeta, és probable que conservi el context original de la frase.[3] Si aquest fos el cas, el context del manuscrit original d'Oxford (O 29-33) seria el següent:
… noui |
... Sé |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.