àrea nord-occidental del Mediterrani, entre el Golf del Lleó i el Mar d'Alborán From Wikipedia, the free encyclopedia
La mar Balear és una àrea de la mar Mediterrània Occidental situada al voltant de les illes Balears.[1]
Tipus | Mar ![]() | |||
---|---|---|---|---|
Part de | Mar Mediterrània | |||
Localització | ||||
Continent | Europa | |||
Entitat territorial administrativa | Espanya ![]() | |||
| ||||
Limita amb | Costa oriental península Ibèrica; Golf de Lleó; mar Liguro-provençal; mar Algero-balear | |||
Ciutats riberenques | València, Castelló, Tarragona, Barcelona, Palma de Mallorca, Ciutat d'Eivissa, Maó | |||
Format per | ||||
Conca hidrogràfica | Mediterrani | |||
Dades i xifres | ||||
Profunditat | 2.500 m | |||
Mesures i indicadors | ||||
Clima | mediterrani | |||
La mar Balear, anomenada també mar Catalano-balear[2] és la part de la Mediterrània que banya bona part de les costes del País Valencià i Catalunya i encercla les Illes Balears. Cal dir que, com la majoria de mars compreses en àrees oceàniques o marines més extenses, no té, exceptuant les línies de costa, uns límits clars que la separin de les masses d’aigua adjacents. La mar Balear és una mar litoral situada davant la costa oriental de la península Ibèrica i l'arxipèlag balear. És un dels mars occidentals de la mar Mediterrania.[3]
El mar Balear s'estén des del cap de Sant Antoni, fins al cap de Sant Sebastià, i des de l'illa de Formentera, passant per l'Illa de Cabrera fins a l'extrem nord-est de l'illa de Menorca. Inclou la costa dels Tarongers (València i Castelló), al golf de València, la costa Daurada (Tarragona) i part de la Costa Brava (Girona).[4]
El mar Balear, situat a la Conca Mediterrània Occidental, està definit per l'Organització Hidrogràfica Internacional com una subdivisió del mar Mediterrani i està comprès entre les illes Balears i la costa peninsular ibérica: traducció/transcripció literals: "c) Balears (mar Ibèric). Entre les Illes Balears i la costa d'Espanya, delimitada: Al sud-oest. Una línia des del cap de Sant Antoni, Espanya (38'50' N, 0'12' E) fins a cap Berberia, a l'extrem sud-oest de Formentera (Illes Balears) D'aquí una línia des de Punta Rotja, al seu extrem oriental, a l'extrem sud de l'illa de Cabrera (39'07' N, 2'54' E) i a la l'illa de l'Aire, a l'extrem sud de Menorca al nord-est. De la costa est de Menorca fins al cap Favaritx (40'00' N, 4'14' E) i des d'allà una línia fins al Cap Sant Sebastià (Espanya) (41'54' N, 3'10' E)." (IHO, 1953).[5]
Des del punt de vista geològic es pot definir com el mar que envolta el Promontori Balear, l'elevació estructural en què es localitzen les quatre illes majors: Eivissa, Formentera, Mallorca i Menorca.[6]
Litoral català i valencià | Cap de
Sant Sebastià |
Conca Provençal-Balear |
Golf de València | ![]() |
Conca Provençal-Balear |
Cap de Sant Antoni | Conca
Algeriana-Balear |
Conca Algeriana-Balear |
Els grecs anomenaren aquesta part de la mar Mediterrània Occidental com a mar Sarda.[1] Foren els romans que la batejaren com a mar Balearicum, nom que s'ha mantingur fins avui dia. Tanmateix, hi ha certa confusió amb l'àrea que inclou la mar Balear, ja que no presenta uns límits definits per elements fisiogràfics clars, i els seus límits són, fins a cert punt, arbitraris.
El mar Balear ha anat canviant successives vegades de nom al llarg de la Història, especialment a l'època grecoromana. A la geografia d'aquests pobles, són les circumstàncies històriques i geogràfiques de cada moment, a més dels moviments colonials, les que modelen el nom i l'extensió dels mars.
Al segle vi aC era considerat com una part del mar de Sardenya o mar Sard (Aviè, Ora Maritima, 150). Cobria inicialment la zona nord de la Mediterrània Occidental, i abastava també les costes de Còrsega, Sardenya i Provença. Aquest apel·latiu posteriorment es va estendre aplicant-lo també a les costes del sud-est de la península Ibèrica, tal com ho descriu Èfor cap al 350 aC. L'historiador grec Polibi, al segle ii aC, segueix anomenant mar Sard el sector occidental del Mediterrani fins a tocar Sardenya com a límit, i Tirreno el sector oriental. De la mateixa manera els anomena Estrabó, el geògraf grec al servei de l'Imperi Romà (segles I aC – I dC).[7]
Posteriorment va ser conegut com a mare Ibericum o Hispanicum, apel·latiu referit al mar que banya les costes meridionals i orientals de la península Ibèrica. Aquest nom apareix esmentat per primera vegada per Agripa (45-12 aC) (frg. 4 i 6 Klotz), i posteriorment per Plini (23/24-79 dC) (Història Natural 4.110). Però és del mateix Plini, també en la seva Història Natural (3.74), qui l'anomena per primer cop mare Balearicum. Més tard Ptolemeu (segle II dC) i Marcià (s. IV dC) també l'anomenen així.
Encara que el nom de mar Balear sigui inclòs a la llista de mars i oceans de l'Organització Hidrogràfica Internacional (IHO) i apareix a nombrosos atles i publicacions, l'ús d'aquest nom no és massa comú i aquesta extensa àrea marítima és denominada de forma general mar Mediterrània.[3]
En l’àmbit de la geologia marina són també d’ús comú els noms:
Tots aquests termes expressen conceptes geogràfics que se solapen amb una o altra part del que anomenem mar Catalano-balear sense, però, que cap l'englobi de manera total.
Al golf del Lleó, a la badia de Roses, a la Planassa, des del sud de Tarragona fins a l'extrem meridional de l’oval valencià i entre Mallorca i Menorca, la plataforma continental és ampla i poc turmentada. A la resta de sectors és una plataforma estreta, tallada per nombrosos canyons submarins que poden penetrar fins molt a prop de la línia de costa. El talús continental és generalment del tipus constructiu o progradant i de l’intermedi, excepte al nord, l'est i el sud de les illes Balears i en un petit sector al davant de les costes de Girona, on és del tipus geològic abrupte, amb aflorament de roques antigues. Mancada d’una veritable plana abissal, la mar Catalano-balear ateny les seves màximes fondàries (més de 2.700 m) en el desguàs de la canal submarina anomenada canal de València, i al sud i est de les Balears.[8]
La plataforma continental de la mar Catalano-balear és particularment extensa al golf del Lleó (90 km d’amplada màxima) i a l’anomenada plataforma de l’Ebre i Castelló (68 km d’amplada màxima); davant de la badia de Roses (40 km), entre els canyons de Blanes i la Fonera, a l’anomenada Planassa (27 km), i entre Mallorca i Menorca (36 km) també ateny amplàries considerables.[8]
Segons les investigacions del vaixell nord-americà Glomar Challenger, especialitzat en sondatges en aigües molt profundes, tota la plana abissal de la mar Balear deu estar coberta per una espessa capa de sal gemma de centenars de metres de gruix, que passa lateralment a ser guix en penetrar per la fossa de València. Aquesta capa de sal és protegida per sediments de fangs marins, pliocens i quaternaris. Aquest fet excepcional, no observat en altres mars, ha donat lloc a diverses teories sobre la història geològica i del règim climàtic i hidrològic de la Mediterrània.[...] Quan el nivell de la mar no era estabilitzat, durant el Plistocè, degué sofrir almenys quatre descensos importants, coincidents amb les èpoques glacials, que descobriren part de la plataforma costanera, mentre les transgresssions marines dels períodes interglacials (la darrera va ser la flandriana, ja en temps històrics) deixarien com a testimoni platges aixecades que es poden veure a diferents indrets de la costa, com la badia de Sant Antoni i es Pou des Lleó, a Eivissa, per exemple.[9]
El Promontori Balear correspon a la prolongació cap al nord-est de la Serralada Bètica, que s'uneix al marge oriental de la Península Ibèrica.[10] El promontori s'ha vist afectat per la superposició dels episodis de rifting durant el Terciari inferior (Fontboté et al., 1990), i els materials mesozoics-cenozoics que hi afloren correlacionen amb els de les Zones Externes Bètiques (Azañón et al., 2002). L'evolució tectònica del Promontori Balear és complexa com es constata per la presència d'estructures extensionals i compressionals sobreimposades (Sàbat et al., 1995) (Fig. 1). El promontori és una elevació estructural important, presentant un relleu que varia entre els 1.000 i 2.000 m d'alçada respecte de les conques marginals que l'envolten. Presenta una longitud de 348 km i una amplada de 105 km, separant les planes abissals Liguro-Provençal i Algero-Balear al nord i al sud, respectivament.[11]
Gràcies als estudis morfològics de la muntanya submarina Emile Baudot, s'han descobert 118 pitons volcànics al voltant del mateix, que constitueixen el Camp Volcànic Sud Balear. Aquests pitons i intrusions volcàniques tenen forma cònica i relleus sobre el fons marí que van des de vuit fins a diversos centenars de metres, amb diàmetres que en la base poden ser superiors als mil metres. L'extensió afectada per aquestes intrusions supera els 500 km² en una àrea al sud-est de l'illa de Mallorca.[...] S'ha pogut constatar que els pitons volcànics sorgeixen des del subsòl marí, a centenars o milers de metres de profunditat, travessen els sediments més recents i afloren sobre el fons marì.[12]
La majoria dels canyons i canals submarins costaners acaben desembocant en el canal de València, que recorre la major part de l'eix longitudinal sud-oest/nord-est de la mar Catalana. En el seu tram final el canal de València rep el nom de canal de Ramon Llull.
Els canals balears són el canal d'Eivissa, el canal de Mallorca i canal de Menorca, tots dins del mar Balear. Els canals entre les illes són passos significatius per a l'intercanvi entre les aigües més fresques i salines de la conca nord i les aigües més càlides i dolces de la conca meridional algeriana) i del mar d'Alboran (Pinot et al.).
Es Freus és una zona navegable entre Eivissa i Formentera constituïda per diversos passos separats per illes més o menys petites entre les dues illes majors. El freu més important i l’únic que admet el pas dels vaixells grossos és el que s’obre entre l'illa des Penjats i l’illa de s’Espalmador o la immediata illa des Porcs.
Es Pas, és una altra zona navegable estreta i poc profunda que permet el pas entre s’Espalmador i Formentera, .
El corrent del nord transporta les aigües del nord des del golf de Lleó cap al sud pel vessant continental al mar Balear. Aquest corrent es bifurca on arriba a l'extrem nord del canal d'Eivissa. La branca principal avança cap al sud i travessa l'ampit portant aigua fresca i salada cap a la conca d'Algèria, mentre que la menor es retroflecta ciclònicament i torna cap al nord-est formant el corrent Balear que travessa el vessant continental de les illes. Aquest darrer corrent també és alimentat per aigües del sud més càlides i fresques de la conca d'Algèria, que flueixen cap al nord a través dels dos canals. Es va confirmar que aquest patró suau obtingut a partir de l'anàlisi climatològica es correspon amb luna circulació molt fluctuant.[16]
El mar de Catalunya o mar català és la part del mar Balear situada entre la part nord-est de la Península Ibèrica i l'arxipèlag balear. Limita amb el golf de Lleó i el mar de Ligúria al nord i el mar Balear al sud. El mar de Catalunya és una subconca de 400 km de llargada que arriba a una profunditat màxima de 2.500 m. La seva circulació general és ciclònica, amb una massa d'aigua central densa envoltada d'aigües continentals i de superfície atlàntica més lleugeres.[17]
Entre les aigües central i perifèrica hi ha dos fronts o masses permanents, el Català i el Balear, que segueixen el trencament de la plataforma continental de la Península Ibèrica i de les Illes Balears, respectivament. La massa o front català és causat per diferències de salinitat entre aigües continentals i centrals, mentre que el front balear és causat per diferències de temperatura i salinitat entre aigües atlàntiques i centrals. El corrent català, associat al front català, és una prolongació del corrent líguroprovençal, també conegut com a corrent del nord. Ocupa els 300-400 m superiors de la columna d'aigua, fluint cap al sud-est seguint la isòbata 1.000. Davant del Golf de València, una part d'aquest corrent crea un gir ciclònic, incorpora aigües atlàntiques i continua fluint cap al nord-oest, seguint el trencament de la plataforma balear, que genera el Corrent Balear (Mil-lot 1987, Font et al. 1988, Salat 1995). El Corrent Català, amb velocitats mitjanes de 20-30 cm/s, té una marcada estacionalitat, la seva intensitat és màxima durant la tardor i decreixent cap a un mínim durant l'estiu.[17]
La plataforma continental més septentrional del mar de Catalunya és estreta (menys de 25 km d'amplada) i irregular per la presència de canyons o recs submarins, la majoria dels quals acaben en canals submarines (Canals et al. 1982). Canyons submarins i altres característiques topogràfiques, com l'expansió de la plataforma continental davant del delta de l'Ebre, provoquen desviacions del Corrent Català, creant remolins i intrusions (fils) d'aigua més densa i salada sobre de la plataforma continental (p. ex. Font et al. 1988, Masó et al. 1990, Granata et al. 2004) [...] les aigües superficials amb influència continental es troben a prop de la costa peninsular, que contenen aigua dels rius Roine i Ebre, resultant una salinitat d'entre 35,5 i 37. Les aigües superficials amb influència atlàntica es troben a prop de les Illes Balears i la seva salinitat augmenta de 36,5 a 37-37,3 com a conseqüència de la progressiva evaporació per la seva entrada al mar Mediterrani. Les aigües superficials residents (també conegudes com a "Aigües Mediterrànies" o "Aigües Atlàntiques modificades") es troben al centre de la conca i tenen el contingut de sal més alt (37,8-38) com a resultat de l'evaporació durant el temps passat dins la conca mediterrània.[18]
La temperatura de l’aigua de la superfície del mar Mediterrani varia segons l'estació de l’any. Se situa entre els 21 °C i els 30 °C a l'estiu i entre els 10 °C i els 15 °C a l’hivern. A partir de 100m a 200m de profunditat la temperatura es manté constant a ±13 °C. La salinitat del mar Mediterrani oscil·la al voltant dels 38,5 g/kg d’aigua a les zones profundes i una mica menys prop de la superfície. L’aigua de mar és lleugerament alcalina i el seu pH és de 8 (entre 7,5 i 8,4).[19]
Al mar Balear, les dades de salinitat superficial capturades per les boies mostren certa ciclicitat estacional molt influenciada per variacions locals. Els màxims mesurats (38,3 psu (Unitats Pràctiques de Salinitat o Escala Pràctica de Salinitat, de l’anglès Practical Salinity Units) l’any 2014) s’assoleixen a final d’estiu, mentre que els mínims (dada puntual de ~ 36,2 psu els anys 2013 i 2019) s’observen a final de tardor. La boia del canal d’Eivissa mostra una salinitat inferior que la de Palma, possiblement a causa d’una localització més propera a l'entrada d’aigua de l’oceà Atlàntic, més fresca que la mediterrània. Els canvis de salinitat estacionals són petits en comparació amb les variacions espacials o en profunditat i solen estar associats a la redistribució de les masses d’aigua. La salinitat de profunditat de les tres estaciones de mostreig CTD (sigles de l’anglès per Conductivitat, Temperatura i Profunditat), s’observa que els valors estacionals convergeixen en un valor constant de 38,48 psu a partir dels 1.000 m. Els models de predicció climàtica mostren un augment de salinitat d’entre 0,08-0,37 psu al llarg del segle XXI a fondàries intermèdies (300-700 m). El cicle estacional de la salinitat capturat per CTD mostra que les estacions del sud de Mallorca i Cabrera són les que assoleixen valors de salinitat mínims en superfície (< 37,5 psu) durant l'estiu. D’altra banda, els màxims de salinitat superficial de 38 psu s’assoleixen al nord de Menorca. A partir dels 1.000 m de fondària la salinitat és ~ 38,48 psu a totes les estaciones de mostreig de CTD.[20]
En les darreres quatre dècades s'ha detectat mitjançant dades satel·litàries un augment de la temperatura superficial de la Mediterrània occidental de 0,036 ± 0,006 °C/any. La temperatura superficial mitjana a l'estiu arriba els ~ 25 °C al voltant del mar Balear, sent les màximes > 27 °C.2 La variació estacional hivern-estiu de temperatura en superfície capturada per boies oceanogràfiques fixes sol ser d'aproximadament 10-15 °C. La temperatura en profunditat de les diferents estacions de CTD del mar Balear convergeix cap a un mateix valor a partir dels 100 m de profunditat. Per sota dels 200 m, els valors de temperatura són constants en profunditat al voltant dels 13 °C. A 100 m de profunditat, un seguiment oceanogràfic de vuit anys al Canal de Mallorca mostra un augment màxim de temperatura de 0,19 °C a l'any. Models climàtics de predicció de temperatura per al segle XXI mostren un augment tant a superfície (entre 1,2-3,6 °C) com en profunditat (fins a 3 °C entre els 150-600 m)[21]
La variabilitat estacional a la temperatura de l'aire entre finals d'estiu (setembre-octubre) i finals d'hivern (gener-febrer) pot assolir els 28 °C de diferència. La boia de Sa Dragonera recull temperatures més càlides que la de Maó, possiblement per la menor interacció amb els vents freds de component nord (tramuntana). La comparació de temperatura de l'aire i temperatura superficial del mar de la boia de Sa Dragonera mostra que, durant la major part de l'any, el mar és ~ 1 °C més càlid que la temperatura de l'aire del mateix punt (excepte a la primavera, quan es igual en temperatures); per tant, el mar es troba en condicions de cedir calor a l'aire durant la major part de l´any. Finalment, la temperatura de les estacions de terra es mostra menor (entre 1-3 °C) a la temperatura de l'aire de la boia, excepte en els mesos de maig a agost, quan s'igualen valors.[22]
La pujada del nivell del mar a la Mediterrània occidental s'ha accelerat en els darrers anys i ha augmentat 1,32 mm/any en els darrers 134 anys (amb un increment acumulat de 17,7 cm durant aquest període). En els darrers 39 anys l'augment ha estat de 3,00 mm/any i en els darrers 26 ha estat de 3,29 mm/any, coherent amb una acceleració del ritme de pujada en els darrers anys. Les projeccions per a dos escenaris d'emissions de CO2 mostren que el nivell del mar podria augmentar entre 57 i 75 cm a finals de segle. Això suposaria una reculada de les platges de les Balears entre 7 i 50 metres.[23]
La batimetria del mar Balear és lluny de presentar un caràcter uniforme, la seva complexa evolució estructural i sedimentària es reflecteix també al relleu submarí. Així, l'arxipèlag Balear es disposa en dos grans blocs estructurals: el de les Pitiüses (Eivissa i Formentera) i el de les illes majors (Mallorca i Menorca). El primer està limitat a l'oest pel canal d'Eivissa, d'uns 800 m de profunditat, i a l'est pel Canal de Mallorca, de 700 m de profunditat. Al sud del canal de Mallorca s'obre la depressió de Formentera, de 1.000 m de profunditat. El canal de Menorca només arriba als 100 m de profunditat. Al sud-est hi ha l'escarpament d'Émile Baudot,[24] de 2.500 m d'alçada, que es perllonga cap al sud fins a l'escarpament de Mazarrón. Al sud de Menorca i a l'Est de Mallorca s'obre una profunda vall submarina coneguda com a canyó de Menorca.[6]
La planta marina Posidonia oceanica és únicament característica de la Mediterrània. Forma praderies en zones de fins a 40 metres de profunditat. Té una àmplia varietat de beneficis ecològics (reté carboni, oxigena l’aigua, forma hàbitats amb molta biodiversitat, produeix arena i protegeix la costa).[25] La planta marina Cymodocea nodosa és la segona fanerògama marina en importància de la Mediterrània, només per darrere de la Posidonia oceanica, tant per l'envergadura que té com per l'extensió que ocupen les seves praderies.[26] La planta marina Zostera noltii és una de les cinc espècies de fanerògames marines que es distribueixen per la Mediterrània occidental.[27] El coral·ligen[28] és un hàbitat marí de substrat dur característic de la zona de plataforma continental, comú especialment entre els 50-100 m de profunditat. Es forma a partir d’estructures orgàniques dures produïdes per algues calcàries que cohabiten amb una àmplia fauna (esponges, anemones, gorgònies, briozous i ascídids).[29] El maërl[30] és un hàbitat sedimentari marí de fons circalitorals de plataforma continental (0-90 m). Està format per rodòlits, concrecions d’algues vermelles calcàries de vida lliure que roden per acció dels corrents oceànics o per processos de bioturbació. En el maërl coexisteixen moltes espècies sèssils i mòbils (mol·luscs, crustacis, amfípodes, anèl·lids, equinoderms i peixos), i conté espècies amb un alt valor comercial, com l'escórpora i la llagosta.[31] El coralls de profunditat[32] són un hàbitat de fons profunds (> 200 m) amb presència de coralls que estan protegits per normativa nacional i internacional. Alguns exemples d’espècies de coralls de profunditat són: coralls negres, plomes de mar, corall vermell i corall bambú.[33]
El nombre d’espècies invasores presents a la Mediterrània és cada vegada major. Moltes són les causes per les quals cada dia hi ha una major presència d’espècies no natives a les aigües de les Illes Balears. Entre elles destaquen l’augment del transport marítim, l’aqüicultura i el comerç d’espècies d’aquariofília com a causes responsables de la introducció d’espècies en els ecosistemes marins. Aquesta entrada d’espècies alienes pot tenir efectes molt negatius damunt la biodiversitat, alterant l'estructura i funcionament dels ecosistemes envaïts (Boudouresque i Verlaque, 2002). La introducció d’espècies invasores és un problema a escala global, ja que poden posar en perill les espècies natives afectant l'ecosistema a nivell d’introducció de nous predadors, competència pels recursos amb les espècies natives, mescla genètica amb espècies natives properes, dispersió de patògens afectant a les espècies locals i amb un desplaçament d’espècies locals que colonitzen i canvien l’hàbitat original.[34]
La tortuga marina (Caretta caretta) o tortuga babaua és un rèptil marí de la família Cheloniidae. La closca pot superar el metre de longitud i pesar fins a 200 kg. Es troba a les aigües de l’Atlàntic, el Pacífic, l’Índic i la mar Mediterrània; en aquesta mar és la tortuga marina més abundant, amb una població estimada de 25.000 exemplars a la conca Algeriana (entre les Illes Balears, Múrcia, Còrsega i el nord d’Àfrica).
El raor (Xyrichtys novacula) és un peix de la família dels làbrids (Labridae) àmpliament distribuït en hàbitats d’arena poc profunds d’àrees temperades.
La nacra (Pinna nobilis) És l'espècie de mol·lusc bivalve més gran de la mar Mediterrània. Aquest animal filtrador només es pot trobar en aquesta mar, on viu fixat al substrat durant dècades, i pot assolir una longitud de 120 cm. La seva presència indica una bona qualitat de l’aigua i de la planta marina Posidonia oceanica, el seu hàbitat preferent. A més a més, aquesta espècie promou la biodiversitat, ja que la seva gran mida proporciona hàbitat a nombroses espècies.
La nacra de roca (Pinna rudis) és un mol·lusc bivalve de mida gran (fins a 40-50 cm de longitud) de distribució mediterrània i atlàntica. És important no confondre-la amb la nacra o Pinna nobilis, endèmica de la Mediterrània, la població de la qual es troba afectada des de l’any 2016 per un episodi de mortalitat massiva. Els indicadors de P. rudis serveixen per evidenciar l'evolució de les seves poblacions, ja que es necessita més informació sobre la seva biologia i ecologia.
El Dendropoma lebeche[35] és un mol·lusc petit, de 2 cm de longitud, que habita comunament el litoral rocós de les Illes Balears. Es considera com a espècie i com a microhàbitat, ja que pot arribar a formar petits esculls costaners de fins a 15-20 cm d’espessor. Les seves colònies es veuen afectades per canvis antròpics (per exemple, contaminació, modificació de la costa, trepig) i depenen altament de factors naturals físics intrínsecs de cada zona.
La Caulerpa prolifera és una macroalga verda oportunista nativa de la Mediterrània que hi està àmpliament distribuïda, amb l'excepció de zones fredes com el golf de Lleó i la mar Adriàtica. És de creixement ràpid i particularment bo a zones arrecerades de sediments fangosos amb profunditats inferiors a 20 m i riques en nutrients i matèria orgànica.[36]
El Mar Mediterrani és la residència de moltes espècies de cetacis. De forma permanent, hi viuen el rorqual comú (Balaenoptera physalus), el catxalot (Physeter macrocephalus), el cap d’olla negre d’aleta llarga (Globicephala melas), el cap d’olla gris o dofí de Risso (Grampus griseus), el dofí comú (Delphinus delphis), el dofí mular (Tursiops truncatus), el dofí llistat (Stenella coeruleoalba) i el zífid comú o zífid de Cuvier (Ziphius cavirostris) (Otero, M i Conigliaro, M; 2012, UICN). D’aquestes 8 espècies, dues estan en perill d’extinció, tres tenen un estat vulnerable de conservació i de la resta se’n desconeix el seu estat de conservació. A més, de forma espontània hi podem trobar fins a 12 espècies més, entre misticets i odontocets. És per aquest motiu que es fa imprescindible conèixer-ne la seva distribució en el Mediterrani per tal de crear Àrees Marines Protegides (AMP) per a la seva protecció.[37]
A Catalunya:
A les Illes Balears:
El conjunt suposa que unes 63.700 ha d'espai marítim està protegit mitjançant aquestes figures.
Les mesures de gestió que ha impulsat el Govern de les Illes Balears són la vigilància per mar i terra per controlar les activitats, la instal·lació de cartells informatius i el desenvolupament del seguiment científic i pesquer, consistent, particularment, en el seguiment de l'evolució de les poblacions i captures de peixos comercials, per verificar el desitjable "efecte reserva" que suposa l'increment del nombre d'individus i de les talles. Després d'anys de funcionament de les reserves, els resultats positius són significatius.[40]
A València:
Les principals pressions a la mar Balear són la contaminació, la pressió humana i turística, els amarratges i el trànsit de vaixells i les espècies al·lòctones.
Catalunya, amb llarga tradició en la pràctica dels esports nàutics, compta amb 780 km de costa i té 47 ports en la seva àmplia façana marítima, dos dels quals (Barcelona i Tarragona) són d’interès general. El conjunt dels ports del litoral català
constitueix el sistema portuari català que cobreix les necessitats del transport marítim en la triple vessant comercial, pesquera i esportiva.[45]
Ports d’interès general
Ports de la Generalitat de Catalunya. 26 ports al litoral català. Mapa i sistema portuari català[46]
Ports de l'Autoritat Portuaria Balear
Ports IB, Ports de les Illes Balears. 46 ports a les costes de les Illes [49]
Ports estatals
Ports de la Generalitat Valenciana. 35 ports al litoral valencià i 15 a la riba del mar Balear [50]
La infraestructura existent de major rellevància és el gasoducte d'ENAGAS que abasteix les Illes Balears de gas natural des de la Península. La seva construcció va durar dos anys i es va acabar el setembre del 2009. Comença a terra a la localitat valenciana de Dénia i té dos trams submarins. Un connecta Dénia amb Eivissa i l'altre Eivissa amb Mallorca. Un total de 268 km dels 330 km són submarins. La profunditat màxima és de gairebé 1000 m. Sempre que ha estat possible, la canonada s'ha enterrat. S'han pres mesures especials per a controlar les interaccions amb la pesca d'arrossegament de fons.[51]
El 14 d'agost de 2012, Red Eléctrica de España (REE) que opera la xarxa elèctrica nacional a Espanya, va posar en servei la interconnexió submarina que uneix els sistemes elèctrics de Mallorca i Menorca amb el de la Península Ibèrica. Aquesta interconnexió submarina d'alta tensió en corrent continu de 250 kV té una longitud de 237 km i discorre pel fons marí entre Sagunt (València) i Santa PoGavà(Mallorca) assolint una profunditat màxima de 1485 m. Les quatre illes Balears també estan interconnectades entre si. Mallorca està connectada tant amb Menorca com amb Eivissa i aquesta amb Formentera. El subsistema Mallorca-Menorca està unit per una interconnexió de 132 kV, mentre que el subsistema Eivissa-Formentera està unit per dues interconnexions de 30 kV. La connexió elèctrica de 132 kV entre Mallorca i Eivissa és la més llarga del món en corrent altern i la més profunda d'aquesta mena ja que travessa profunditats de fins a 800 m.[51][52]
Existeixen les línies de cable submarí de telecomunicacions entre Gavà (Barcelona) i l'illa de Mallorca i una altra entre València i l'illa de Mallorca. Hi ha una línia que uneix Sagunt amb l'illa de Mallorca i dues línies entre València i l'illa d'Eivissa. Hi ha una línia que uneixen Palma (Mallorca), Eivissa i Formentera i dues entre lilla de Mallorca i la de Menorca.[53]
En total, les Illes Balears van rebre el 2019 13,68 milions de turistes internacionals (-1,23%) i 2,77 milions de visitants nacionals (+2.33%). Els altres dos mercats principals, l'alemany i el britànic, van registrar comportaments diferents. El germànic va moderar la seva caiguda de 2018 i va registrar un descens del 2,5% fins als 4,54 milions de visitants. El britànic per contra i malgrat la incertesa del "Brexit" va pujar un 1,46% fins als 3,74 milions de turistes. A més, els viatgers procedents del Regne Unit van gastar un 5,2% més que en el 2018.[54]
Catalunya va rebre 19,4 milions de turistes estrangers de primera destinació durant el 2019, amb 21.325 milions d’euros de despesa, i un rècord d’activitat. El volum total de turisme a Catalunya el 2019 va ser de 39,4 milions: un 49,2% de turisme estranger, un 38,4% de turisme interior i un 12,4% procedent de la resta de l’Estat. En termes de la despesa turística total, que va assolir els 25.167 milions d’euros, la major part va provenir del turisme estranger (84,7% del total); i en menor mesura dels turistes residents catalans (7,7%) i residents a la resta de l’Estat (7,5%).[55]
La Comunitat Valenciana va registrar el 2019 el seu màxim històric en turisme internacional (enquestes publicades per l'INE de Moviments Turístics a Frontera i l'Enquesta de Despesa Turística). El nombre total de turistes va ser de 9.566.566, amb un increment del 3,9% sobre el 2018 i una despesa total de 9.627 milions d'euros que representa un increment del 7,9%. L'estada mitjana va ser de 9,4 dies, amb una despesa diària de 107,2 euros.[56]
El nombre total de passatgers desplaçats des de la península en les lìnies regulars durant l'amy 2015 va ser 2-879.032, dels quals amb destinació Mallorca 536.689, Menorca 223.952, Eivissa 1.232.682 i Formentera 885.709.[57] El moviment de passatgers va augmentar el 2021 fins a un total de 3.007.993, dels quals a Mallorca 714.184, Menorca 277.568, Eivissa 1.146.375 i Formentera 869.466.[58]
Principals vaixells operant a la zona:[57]
vaixell | línia | tipus | companyia |
---|---|---|---|
Formentera Direct | Formentera-Eivissa | Fast Ferri | Balearia |
Jaume III | Dènia-Eivissa | Fast Ferri | Balearia |
Nissos chios | Dènia-Eivissa/Dènia-Palma | Ferri | Balearia |
Nixe | Ciutadella-Alcúdia | Fast Ferri | Balearia |
Posidonia | Formentera-Eivissa | Ferri | Balearia |
Ramon Llul | Dènia-Eivissa i Formentera | Fast Ferri | Balearia |
Visemar One | Dènia – Palma | Ferri | Balearia |
Jaume I | Barcelona-Alcúdia | Fast Ferri | Balearia |
Napoles | Barcelona-Formentera/Eivissa | Ferri | Balearia |
Martin i Soler | Barcelona-Alcúdia | Ferri | Balearia |
Abel Matutes | Barcelona-Palma | Ro-Pax | Balearia |
Almudaina II | València-Eivissa | Fast Ferri | Acciona Transmediterranea |
Juan J. Sister | Barcelona-Eivissa/Palma | Ferri | Acciona Transmediterranea |
Scandola | València-Eivissa | Ferri | Acciona Transmediterranea |
Tenacia | Barcelona-Eivissa/Palma | Ferri | Acciona Transmediterranea |
Snav Adriatico | Barcelona-Maó | Ferri | Acciona Transmediterranea |
Zurbarán | València-Maó/Palma | Ferri | Acciona Transmediterranea |
El sector pesquer professional de les Balears està en recessió. Des de l'any 1950, les embarcacions s’han reduït un 78% i la tripulació un 90%. L'any 2019 s’ha experimentat una lleugera pujada respecte del 2018, amb 21 embarcacions més (de 252 a 273) i 36 tripulants més (de 445 a 481). Les principals captures a les Illes són els peixos com el lluç (Merluccius merluccius) 7,44, moll de roca (Mullus surmuletus) 2,55, gamba rosada (Aristeus antennatus) 2,00, gamba blanca (Parapenaeus longirostris) 1,23, sípia (Sepia officinalis) 1,38 i pop roquer (Octopus vulgaris) 1,54. (2020)
Les estimacions de les embarcacions recreatives s’estableixen partint de les llicències de pesca recreativa des d’embarcació vigents des de l’any 2007. Això dona un resultat de 12.299 embarcacions recreatives censades l’any 2019 mitjançant llicències en vigor. Per tant, l'any 2019 s’estimen aproximadament 45 embarcacions de pesca recreativa per cada embarcació professional.[60]
El sector pesquer a Catalunya (2019) compta amb un total de 824 vaixells/embarcacions amb una capacitat de 18.002 tones que van realitzar un total de captures de 24.414.386 kg. Les pesqueres més importants van ser el seitó 7.546,9, sardina 4.994,3, sorell 1.034,8 i lluç 788,7.[61]
El sector pesquer valencià compta amb un total de 549 vaixells/embarcacions de totes les modalitats. La pesquera va ser d'un total de 17.886,1 tones. Les espècies més pescades (2021) són el seitó 5.229,9 tones, sardina 1.709,4, lluç 948,8 i gamba703,2.[62]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.