Josep Fontana i Lázaro
historiador català From Wikipedia, the free encyclopedia
historiador català From Wikipedia, the free encyclopedia
Josep Fontana i Lázaro (Barcelona, 20 de novembre de 1931 - Barcelona, 28 d'agost de 2018)[1] fou un historiador català i professor emèrit de la Universitat Pompeu Fabra.[2]
Va néixer el 20 de novembre de 1931 a la ciutat de Barcelona. Va estudiar Filosofia i lletres i es va especialitzar en Història a la Universitat de Barcelona, on es va llicenciar el 1956. Posteriorment es va doctorar a la mateixa universitat el 1970. Fundador, i durant deu anys, director de l'Institut Universitari d'Història Jaume Vicens Vives pertanyent a la Universitat Pompeu Fabra, va ser així mateix professor universitari de la Universitat de Barcelona, la Universitat de València i la Universitat de Liverpool.[1]
L'any 2006 fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi i el 2007 amb el primer Premi Nacional a la Trajectòria Professional i Artística concedit per la Generalitat de Catalunya.[1] L'any 2009 va ser distingit pel Col·legi d'Economistes de Catalunya com a col·legiat d'honor.
Alumne de Jaume Vicens Vives i Ferran Soldevila, va desenvolupar principalment la seva recerca al voltant de la història econòmica i la història espanyola del segle xx. Així mateix, va rebre influències de Pierre Vilar, Antonio Gramsci i Walter Benjamin.[1][3] Va ser col·laborador de les revistes d'història Recerques i L'Avenç. Fou membre, també, del consell editorial de la revista política Sin Permiso.[4][5]
La seva anàlisi històrica va ser molt crítica amb el procés de la transició democràtica espanyola, procés que va portar, després de la mort del dictador Franco, al règim de monarquia parlamentària de Juan Carlos I. Una mostra d'aquesta visió és Bases per a una nova transició, conferència pronunciada el dia 30 d'octubre de 2004 a la seu central de la Universitat de València, en l'acte de cloenda dels XXXIII Premis Octubre.
En una entrevista per a Vilaweb, de 12 de juliol de 2007, després de guanyar el Premi Nacional de Cultura de Catalunya a la Trajectòria Professional i Artística, va opinar sobre les relacions entre l'estat i la nació, sobre la transició política espanyola, sobre la responsabilitat social de l'historiador i d'Europa. S'hi mostrà molt crític amb l'estat espanyol, arribant a l'afirmació: «M'apunto a la independència si és realitzable sense danys per ningú».[6]
Fontana fou un dels millors historiadors europeus de la seva generació a l'hora de captar l'essència del seu temps. Un dels seus aspectes més interessants n'és l'evolució intel·lectual: d'un ortodox marxisme historiogràfic d'accent britànic als seus inicis, a una segona etapa, coincident amb el canvi de segle, preocupat per la globalització capitalista i la construcció de les identitats, en què fusiona les qualitats de la seva trajectòria: les reflexions al voltant dels orígens del capitalisme paral·lel a l'estat contemporani, amb la crítica contundent a la globalització, adobat d'aquest sentiment de profunda decepció, amargor i pessimisme intel·lectual que arrossegà en els seus darrers llibres.[7]
El seu treball de recerca històrica i els seus interessos també es poden seguir a través de la seva biblioteca personal de la qual va anar fent donació a la Universitat Pompeu Fabra. Està formada per més de 40.000 volums i en destaca el fons antic de fullets datats majoritàriament el segle xix.[8] A la seva mort [9] se li va retre un sentit homenatge[10] i la Universitat Pompeu Fabra li va dedicar una càtedra homònima.[11]