From Wikipedia, the free encyclopedia
El bisbat de Lescara (francès: Diocèse de Lescar, llatí: Dioecesis Lascurrensis) és una seu de l'Església Catòlica a França, sufragània de l'arquebisbat d'Aush, suprimida el 29 de novembre de 1801, el territori de la qual, a partir d'aquella data, passà sota la jurisdicció de la diòcesi de Baiona.
La diòcesi incloïa la part septentrional de la regió històrica de Bearn. Limita al nord amb l'arxidiòcesi d'Aush i les diòcesis d'Aire i Dacs, a l'est amb la diòcesi de Tarba i al sud i l'oest amb la d'Oloron.
La seu episcopal era la ciutat de Lescar, on l'església de l'Assumpció de la Mare de Déu servia com a catedral.
El 1763, la diòcesi incloïa unes 200 parròquies, dividides en cinc arxidiaconats: Lescar, Soubestre, Larbaig, Batbielle i Vic-Bilh.
La civitas Benarnensium, anomenada així a la Notitia Galliarum datable al començament del segle v,[1] també conegut com a Beneharnum a l'Itinerari d'Antoní o com a Benarnum per Gregori de Tours, era una de les ciutats que formaven la província romana de Novempopulània.
Els orígens de la diòcesi són incerts. Segons la tradició, l'evangelització, el fundador i primer bisbe de la diòcesi hauria estat Sant Julià, enviat a Bearn per Lleonci de Trèveris a principis del segle v.[2]
L'existència de la diòcesi està certificada amb certesa des de principis del segle vi, sufragània de l'arxidiòcesi d'Eauze. Només hi ha tres bisbes coneguts dels primers segles: Sant Galactori, que van participar en el concili d'Agde del 506 i, segons la tradició, va morir l'any següent, mentre es preparava per defensar la ciutat de Beneharnum de l'assalt dels visigots; Sabí, que va participar en el concili de Mâcon del 585; i Salvi, que va assistir al Concili de Bordeus de 673/675.
Després de Salvi, a causa de la destrucció causada per primera vegada pels sarraïns (732) i després pels normands (841), ja no hi ha bisbes coneguts de Beneharnum fins al segle xi, quan ara el lloc de la civitas romana sorgí la ciutat moderna de Lescar (cap a finals del segle x).
Alguns erudits en el segle xix van suggerir que entre els segles X i xi, coincidint amb el naixement del ducat de Gascunya, la part occidental de la diòcesi de Novempopulània Baiona, Oloron, Aire i Dacs) haurien constituït una gran diòcesi, amb el nom de diòcesi de Gascunya, amb la seu probablement situada a Vasats (Gironda).[3] Hi ha tres bisbes coneguts del que les fonts anomenen episcopi Vasconiae seu Vasconensis: Gombaldo, Arsio Raca i Raimondo el vell. El concili de Tolosa de 1058 va posar fi a aquesta situació irregular, en restaurar totes les antigues seus episcopals, sovint vacants durant molt de temps, com la de Lescar. El primer bisbe de la seu restaurada va ser Grégoire, que només va poder entrar a la diòcesi després que Raimondo el Vell acceptés sotmetres a les decisions del Concili; va ser responsable de la reconstrucció de la diòcesi i la introducció de la reforma gregoriana.
A partir d'aquest moment, la diòcesi va passar a formar part de la província eclesiàstica d'Aush. Els seus bisbes també es van convertir en els senyors de Lescar i van estar presents als Estats Generals de Bearn que, en diverses ocasions, es van reunir a la ciutat i els primers consellers del Parlament de Pau.
Cap al 1120 s'inicià la construcció de la catedral pel bisbe Guy de Lons. L'edifici va ser destruït i reconstruït diverses vegades. Des del segle xv, l'església va ser la llar de les tombes reials dels reis de Navarra, que, donades com a perdudes, es van trobar durant les excavacions arqueològiques entre 1928-1929.[4]
El capítol de la catedral, probablement establert pel bisbe Grégoire, va ser sotmès l'any 1101 pel bisbe Sanç I a la regla de sant Agustí; va ser secularitzat amb una butlla del papa Pau III el 15 d'abril de 1537. Els nous estatuts del capítol van ser publicats pel bisbe Jean-Henri de Salette en 1643.[5]
A la segona meitat del segle XVI , a Bearn, que era part del regne de Navarra, el protestantisme es va introduir gràcies a la conversió a la nova fe de la reina Jeanne d'Albret. El 1563 es va celebrar la litúrgia amb el nou culte a la catedral de Lescar. El 1570 la reina va decretar la supressió del catolicisme, la prohibició de la pràctica del culte catòlic i la confiscació de les propietats de l'Església. El culte catòlic no es va restablir fins a les darreries del segle.
La reforma catòlica, introduïda a Bearn després que l'Edicte de Fontainebleau de 1599, a poc a poc va privar als protestants de tots els privilegis adquirits en l'època de la reina Joana d'Albret. Els bisbes, especialment els de la família de Salette (1609-1658), van treballar per reafirmar la religió catòlica amb la publicació d'un catecisme de la diòcesi de Lescar i l'establiment o reconeixement de les confraries d'inspiració tridentina. El seminari va ser fundat el 1688 pel bisbe Dominique Deslaux i el va encomanar als Llatzaristes, però amb recursos limitats, que no li permetia rebre un gran nombre d'estudiants: el 1704 hi havia 30 seminaristes, però el 1786 només n'hi havia 6.[6]
La diòcesi va ser suprimida seguint el concordat amb la butlla Qui Christi Domini del Papa Pius VII del 29 de novembre de 1801. L'últim bisbe, Marc-Antoine de Noé, havia emigrat el 1790[7] a Anglaterra[8] i va renunciar a la seva diòcesi el 1801. L'11 d'abril de 1802 va ser nomenat bisbe de Troyes.
A partir del 22 de juny de 1909, els bisbes de Baiona poden afegir al seu títol els bisbes de Lescar.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.