L'ex catedral de Nostra Senyora dels Miracles a Saint-Omer.L'ex abadia de San Vaast, fundada el seglevii i reconstruïda a partir del 1745, i avui seu del museu de les Belles Arts de la ciutat.L'entrada de l'ex palau episcopal d'Arràs, construït el 1770, i avui seu de la prefectura del Pas de Calais.
La seu episcopal és la ciutat d'Arràs, on es troba la catedral de Nostra Senyora i Sant Vedast. A Saint-Omer es troba l'ex catedral dedicada a la Benaurada Verge Maria i a sant Audomar.
El territori s'estén sobre 6.678 km², i està dividit en 94 parròquies, agrupades en 10 vicariats: Artois, Sept-vallées -Ternois, Berck-Montreuil, Lens-Liévin, Hénin-Carvin, Béthune-Bruay, Pays de la Lys, Morinie du Boulonnais i Calaisis.
La diòcesi d'Arras va ser erigida en temps antics. La tradició reconeix com a primer bisbe i fundador a sant Vaast (Gaston o Vedast), en la primera meitat del seglevi.
Segons l'historiador Louis Duchesne, segons una altra tradició testificada en el seglexii, el territori del poble dels atrebats es va evangelitzar al segle V per sant Diògenes, enviat pel Papa, que hauria patit el martiri durant la invasió dels vàndals . Segons l'historiador bretó, és probable que la diòcesi hagués estat creada en aquest període, probablement a finals del segleiv.[1] Més tard, a causa de la destrucció causada pel pas dels germànics, la vida cristiana va desaparèixer i va ser restaurada per sant Remigi de Reims, enviant el bisbe Sant Vaast, el primer bisbe amb la qual comencen les llistes dels bisbes medievals.
Des del principi, Arràs va ser sufragània de l'arxidiòcesi de Reims. El segon successor de Sant Vaast, Vedulf, va traslladar la seu a Cambrai. Aquest trasllat va ser reconegut pel rei dels francs Khildebert II, quan es tractà d'instal·lar a Cambrai el successor de Vedulf, sant Gaugeric, entre 584 i 590. Després d'això, els bisbes de Cambrai van governar també la ciutat i el territori d'Arràs.
La unió amb Cambrai va durar fins al 23 de març de 1094, quan les dues seus van ser separades amb la butllaLiquet sanctorum canonum del papa Urbà II.
Al seglexvii, la diòcesi estava dividida en dos ardiaconats, Artois i Ostrevent, i 24 deganats.
Al seglexviii, l'abadia de San Vedast i la catedral van ser reconstruïdes, acabades el 1833.
Després del concordat, i mitjançant la butllaQui Christi Domini del Papa Pius VII del 29 de novembre de 1801, els límits de la diòcesi d'Arras es van fer coincidir amb els del departament del Pas de Calais. Això va suposar la cessió de part del territori a la diòcesi de Cambrai, però alhora l'adquisició d'importants sectors d'altres diòcesis properes; va adquirir parròquies de la mateixa diòcesi de Cambrai, va incorporar tot el territori de la diòcesi de Boulogne i parts de les diòcesis de Saint-Omer, d'Amiens i de Tournai.[2] Al mateix temps, la diòcesi es va convertir en sufragània de l'arxidiòcesi de París.
L'1 d'octubre de 1841, va tornar a ser sufragà de l'arxidiòcesi de Cambrai.
El 23 de novembre de 1853, el bisbe d'Arràs va obtenir el dret d'afegir al seu títol els de les dues diòcesis suprimides de Sant-Omer i Boulogne.
Contravenint les disposicions del Papa Pius VII continguda a la Qui Christi Domini, monsenyor de Conzié no presentà la dimissió, es refugià a Anglaterra, on morí el 1804.