xarxa informàtica precursora d'Internet From Wikipedia, the free encyclopedia
La xarxa d'ordinadors "ARPANET" (Advanced Research Projects Agency Network) va ser creada per encàrrec del Departament de Defensa dels Estats Units com a mitjà de comunicació per als diferents organismes del país. El primer node es va crear a la Universitat de Califòrnia i va ser l'eix central d'Internet fins al 1990,[1] després de finalitzar la transició al protocol TCP/IP el 1983.[2]
El concepte d'una xarxa d'ordinadors capaç de comunicar usuaris en diferents ordinadors va ser formulat per J. C. R. Licklider a Bolt, Beranek and Newman (BBN), l'agost de 1962, dins una sèrie de notes que discutien la idea de "xarxa galàctica".[3]
A l'octubre del mateix any, Licklider va ser convocat per l'ARPA (Agència d'Investigació de Projectes Avançats) pertanyent al Departament de Defensa dels Estats Units. En aquest fòrum, va convèncer Ivan Sutherland i Bob Taylor de la importància del concepte abans d'abandonar l'agència, i abans d'iniciar qualsevol mena de treball.
Al mateix temps, Paul Baran estava treballant des de 1959 en la RAND Corporation en una xarxa segura de comunicacions capaç de sobreviure a un atac amb armes nuclears, amb finalitats militars.
Els seus resultats es van publicar a partir de 1960, i en ells es descrivien dues idees clau:
El resum final d'aquest esquema es va presentar el 1962 i es va publicar el 1964.
A la mateixa època, Leonard Kleinrock ja treballava en el concepte d'emmagatzemar i reenviar missatges en la seva tesi doctoral en el MIT. Això incloïa una important anàlisi de la teoria de cues aplicada a les xarxes de comunicacions (publicat el 1964). El seu treball encara no incloïa la idea de fragmentació en paquets.
Finalment, Donald Davies, del Laboratori Nacional de Física va començar a relacionar tots aquests conceptes el 1965, després d'assistir a una conferència en el Regne Unit sobre multiplexació en el temps. La seva investigació es va efectuar independentment dels treballs de Baran, dels quals no va tenir coneixement fins al 1966. Casualment, va ser Davies qui va començar a utilitzar el terme "paquet".
D'aquesta manera, quatre centres d'investigació independents (DARPA, la corporació RAND, el MIT i NPL al Regne Unit) acabarien convertint-se en els primers nodes experimentals d'ARPANET.
En el decurs de tots aquests treballs, ARPA i Taylor seguien interessats a crear una xarxa d'ordinadors. Al final de 1966, Taylor va contactar amb Lawrence G. Roberts (del Laboratori Lincoln, en el MIT) amb l'objectiu que encapçalés el projecte de creació de la nova xarxa. Roberts ja coneixia Davies gràcies a l'esmentada conferència sobre multiplexació en el temps.
El concepte original de Roberts consistia a utilitzar la tècnica de multiplexació en el temps unint màquines directament amb cables telefònics. En una de les primeres reunions (de 1967), molts participants no estaven disposats que els seus ordinadors haguessin de gestionar línies telefòniques. Un d'aquests participants, Wesley A. Clark, va tenir la idea d'usar petits ordinadors separats només per a gestionar els enllaços de comunicacions. Aquesta idea va permetre descarregar de treball les computadores principals, a més d'aïllar la xarxa de la distinta natura de cada computadora.
Sobre aquesta base va començar el disseny inicial d'ARPANET. Roberts va presentar el seu primer pla en un simposi de 1967. En aquest mateix esdeveniment es trobava present Roger Scantlebury, col·laborador de Davies. Gràcies a aquesta trobada, van discutir la idea de la commutació de paquets, i va permetre a Roberts conèixer la feina de Baran.
L'estiu de 1968 ja existia un pla complet aprovat per ARPA. De manera que es va celebrar un concurs amb 140 potencials proveïdors. Tanmateix, només 12 va presentar propostes. El 1969, el contracte es va adjudicar a BBN[4] (on havia treballat Lickliderel, creador del concepte de Xarxa Galàctica).
L'oferta de BBN seguia el pla de Roberts. Els petits ordinadors es van denominar Processadors de la interfície de missatges (IMPs). Aquests processadors implementaven la tècnica d'emmagatzemar i reenviar i utilitzaven un mòdem telefònic per a connectar-se a altres equips (a una velocitat de 50 kbits per segon). Els ordinadors centrals es connectaven als IMPs mitjançant interfícies sèrie a mida.
Els IMP es van implementar inicialment amb ordinadors DDP-516 de Honeywell. Comptaven amb 24 kilobytes de memòria principal amb capacitat per a connectar un màxim de quatre ordinadors centrals, comunicar-los amb altres sis IMP remots. BBN va tenir disponible tot el maquinari i el programari necessari en tan sols nou mesos.
L'ARPANET inicial consistia en quatre IMP instal·lats en:[5]
El primer enllaç d'ARPANET es va establir el 21 de novembre de 1969 entre UCLA i Stanford. el 5 de desembre del mateix any, tota la xarxa inicial estava preparada.
El març de 1970 ARPANET va creuar fins a la costa est dels Estats Units quan la mateixa BBN es va unir a la xarxa. El 1971 ja existien 23 ordinadors connectats, pertanyents a universitats i centres d'investigació. Aquest nombre va créixer fins a 213 ordinadors el 1981 amb una nova incorporació cada 20 dies de mitjana.
El 1971, Ray Tomlinson de la BBN va inventar el correu electrònic.[6] El 1973, el protocol FTP ja estava definit i implementat, facilitant el moviment de fitxers en ARPANET. Llavors el 75% del tràfic ja era a causa de l'èxit del correu electrònic. També es va especificar un protocol per a transmissió de veu (RFC 741), que va arribar a implementar-se però que va fracassar per motius tècnics.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.