Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Франц Серафін Екснер (нім. Franz Serafin Exner; 24 березня 1849 — 15 жовтня 1926) — австрійський фізик, член Австрійської академії наук[11].
Франц Екснер | |
---|---|
Народився | 24 березня 1849[1][2] Відень, Австрійська імперія |
Помер | 15 жовтня 1926 (77 років) або 15 листопада 1926 (77 років) Відень, Перша Австрійська Республіка |
Місце проживання | Австрія |
Країна | ![]() |
Діяльність | фізик, викладач університету |
Alma mater | Віденський університет |
Галузь | фізика[3] |
Заклад | Віденський університет |
Науковий керівник | Віктор фон Ланг[4] і Август Кундт[5] |
Аспіранти, докторанти | Egon Schweidlerd[6] Friedrich Hasenöhrld[7] Стефан Меєрd[8] Felix Ehrenhaftd[9] Ліза Майтнер[10] Мар'ян Смолюховський Ервін Шредінгер Stefan Meyerd[5] Anton Lampad[5] Volodymyr (Vladimir) Kuczerd[5] |
Членство | Леопольдина Австрійська академія наук |
Батько | Франц Екснер[d] |
Мати | Шарлотта Дюсенсіd |
Брати, сестри | Marie von Frischd Adolf Exnerd Sigmund Exnerd Karl Exnerd |
![]() |
Франц Серафін Екснер походив із однієї з університетських сімей Австро-Угорської імперії. З цієї родини походили Адольф Екснер, Карл Екснер, Зигмунд Екснер та Марія фон Фріш. Екснер був наймолодшим з п'яти дітей у сім'ї Франца Екснера і Шарлотти Дюсенсі. Його батько, Франц Серафін Екснер[de], з 1831 і по 1848 рік був професором філософії в Празі, а з 1848 року був членом освітньої ради у Відні і впливовим реформатором Австрійської системи університетської освіти.
Франц Екснер почав вивчати фізику у Відні в 1867 році. Один рік слухав лекції Августа Кундта в Цюриху. Згодом працював разом з Вільгельмом Рентгеном, і в 1871 році здобув звання доктора філософії у Віденському університеті. Найбільший вплив на його підготовку зробив Віктор фон Ланг габілітацією у 1872 за науковою працею «Über die Diffusion durch Flüssigkeitslamellen» («Про дифузію через рідкі ламелі»).
З 1874 працював у Віденському університеті. З 1879 — професор. У 1908—1909 роках був ректором Віденського університету і до 1920 — директором Фізичного інституту[11].
Праці науковця присвячені оптиці, спектральному аналізу, молекулярній фізиці, калориметрії, електрохімії, геофізиці. Поклав початок сучасним теоретичним дослідженням атмосферної електрики. У 1885 встановив, що коефіцієнт заломлення газу пов'язаний з його густиною заповнення простору. Вивчав броунівський рух. Довів, що квадрат швидкості частинок у броунівському русі є пропорційним до температури. Досліджував дифузію газів у рідину[11].