Loading AI tools
японське ритуальне самогубство З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Се́пуку[1], також се́ппуку[а 1] (іноді гаракірі[2][3], яп. 【切腹】, せっぷく, «розрізання живота») — це ритуальна форма чоловічого самогубства, яка була поширена серед класу самураїв в Японії приблизно з середини 12 століття і була офіційно заборонена в 1868 році.
Українською мовою можна зустріти три варіанти написання японського слова «せっぷく», а саме сепуку[4] та сеппуку[5][6], також інколи сепука[7]. Правильною формою, згідно з сучасними системами транслітерації японської мови, має бути варіант з двома «пп», адже в оригіналі відбувається подвоєння приголосного звуку. Власне, запропонована форма вважається найпоширенішою згідно з корпусом української мови ГРАК, який індексує близько 37 випадків застосування слова, серед яких відзначилися популярні ЗМІ, художня література, коли варіант написання з один «п» зустрічається лише 8 разів.
Одна й та ж практика, яка видозмінюється лише за характером способу містить наступний перелік:
За уявленнями середньовічних японців, людська душа розміщувалася у животі, тому його розтинання було останнім доказом чесності людини. З цим уявленням пов'язано багато фразеологізмів японської мови. Наприклад:
Сеппуку можна розділити на дві широкі категорії з точки зору свободи вибору, тобто, чи здійснюється воно добровільно, чи ні. Добровільне сеппуку називається дзідзін (яп. jijin, дос. «самознищення мечем»), а інше — цумебара (яп. tsumebara, дос. «вимушене самогубство»).[8]
У першій категорії дзідзін є шість елементарних типів. Шостий тип має три підтипи, а один з трьох підтипів (тобто ойбара) має три підкатегорії.
Буквально означає «самовизначення» (яп. 自決), маючи на увазі добровільну форму самогубства. Це був поширений тип сеппуку серед самураїв, які зазнали поразки в бою, особливо до періоду Токугави.
Належить до різновиду сеппуку, що дослідно перекладається як «брати на себе відповідальність» (яп. 引責); здійснюється як спосіб взяти на себе моральну та юридичну відповідальність за помилку, ненавмисний вчинок і неправильний вибір, а також за неправомірну поведінку з боку одного з підлеглих.
Цей тип сеппуку, що перекладається прямо як «нагляд» (яп. 監視), вчинявся як демонстрація або протест проти поганої поведінки свого пана. Коли феодал або начальник наполягав на поганій поведінці, його вірний колишній васал зазвичай вчиняв такий вид сеппуку, щоб змусити пана виправити свою поведінку.
Дослівно означає «захист своєї зовнішності» (яп. 面目). Цей вид сеппуку вчинявся як спосіб довести свою невинуватість і врятувати свою честь, особливо коли самурай був помилково і несправедливо звинувачений у злочині або протиправному діянні, в якому він не винен.
Воїн-самурай, як і європейський лицар, діяв, підкоряючись своєму пану або королю. Однак, на відміну від Заходу, де існував вищий авторитет над паном — Бог, самурай не визнавав ніякої іншої влади над своїм паном. Сам імператор, хоч і мав божественне походження, не втручався у мирські справи, тому імператорська влада над самурайським станом на практиці була майже нульовою. Тому слід зазначити, що божественна віра не заважала жорсткій системі вірності самураїв своєму панові. Причому настільки, що ганебна смерть феодала від рук ворога часто тягнула за собою ритуальне самогубство усіх підлеглих.
Дзюнші можна розділити на три підтипи з точки зору часу проведення сеппуку: (а) сакібара (попереднє розпорювання живота) — це сеппуку, що здійснюється перед смертю пана, передчуваючи його швидку смерть, (б) атобара (відкладене сеппуку) — тип джунші, що здійснюється не одразу після смерті пана, а через значний проміжок часу, і (д) ойбара (сеппуку з акомпанементом) — тип сеппуку, що здійснюється самураєм одразу після смерті пана.
Дуже ретельно розроблений ритуал, що виконувався як форма покарання, передбачав примусове випотрошення як смертну кару для самураїв.[9] Встановлений Токугавою як створення соціального порядку, він надавав самураям перевагу над іншими соціальними статусами. За законом, право під назвою «кірі суте гомен» (яп. 斬捨御免) надавало самураю право використовувати свій меч для знищення будь-кого з нижчих каст, хто не виявляв до нього поваги. Таким чином, вони отримали право вбивати представників нижчого класу без жодних виправдань, що робило їх відповідальними за підтримання порядку, уповноважувало та інструктувало безжально карати тих, хто його порушував. Однак вони також були зобов'язані карати себе, якщо порушували закон, таким чином зміцнюючи свій авторитет в очах людей.
Для простолюдинів покарання приймали різні форми, такі як публічне викриття, принизливі татуювання, шмагання, вигнання і такі методи страти, як відсікання голови, спалення і розп'яття (прийняті з приходом християнських місіонерів). Нокогірібікі, коли людину ховали ще за життя, був ще одним методом, так само як і цумебара — форма самопокарання для самураїв зі збереженням їхньої гідності.[10]
Страта через відсікання голови була зарезервована лише для буші, але вважалася публічною ганьбою. Викриття злочинця на вулиці з подальшою стратою зневажалося самураями, які трималися на відстані від народу. Сеппуку як покарання застосовувалося виключно до самураїв, пристосованих до цього стану, за винятком ронінів та винятків, таких як інцидент з Ако. Практика цумебара була вилучена з японського кримінального кодексу у 1873 році, після Реставрації Мейдзі.[11]
Різновид сеппуку, вчиненого на підставі неправдивих звинувачень або односторонніх рішень судів та органів виконання покарань. Людина, яку змусили вчинити цей вид сеппуку, помирала з глибоким почуттям приниження та каяття. Так сталося з 47 ронінами.
Це сеппуку, в якому самурай помирає з повною відсутністю жалю і злоби.
Це пряме покарання за кримінальні злочини, що накладалося на самураїв. Пізніше, в період Токугава, цей вид юридичного покарання став настільки поверхневим, що його навряд чи можна було відрізнити від простого відсікання голови.
Звичай сепуку зародився в XI столітті, в період Хейан, у середовищі військових. З XII століття він набув поширення серед японського самурайства і практикувався у цій верстві протягом 700 років[12].
Мотивами для ритуального самогубства могли бути:
У першому випадку ритуальне самогубство називалося ойбара (【追腹, おいばら】) — «розрізання живота вслід за господарем», в другому випадку — цумебара (【詰腹, つめばら】) — «розрізання живота за обставинами», а в третьому — муненбара (【無念腹, むねんばら】) — «розрізання живота з жалю»[12][13].
Живіт розтинали нижче пупа двома способами: поперек — зліва направо, або навхрест — зліва направо і зверху вниз. Останній спосіб вважався складним, тому до нього вдавалися лише фізично сильні воїни. Після розрізу, самогубець завдавав собі смертельного удару в горло[12].
З XVII століття чистота мотивації для здійснення сепуку поступово втратила сенс, а сам ритуал остаточно формалізувався. Замість останнього удару в горло, самураї використовували помічника кайшяку[а 2], який відрубував голову самогубцеві, після розрізання ним живота. Інколи помічник відрубував голову раніше, ніж воїн встигав розітнути живіт[12]. У добу сьоґунату Токуґава (1603 — 1867) для виконання сепуку, зазвичай, призначали трьох помічників: старшого[а 3], додаткового[а 4] і молодшого[а 5]. Перший відрубував голову, другий приносив тацю з коротким мечем, а третій засвідчував смерть самогубця[12].
Помічник дотримувався «трьох правил»[а 6] або «чотирьох фаз»[а 7], після завершення яких він міг відрубати воякові голову. «Три правила» передбачали, що самогубець отримає короткий меч на тацi, подивиться на лівий бік свого живота і встромить у нього меч. «Чотири фази» складалися з підношення тацi з мечем, підсування таці до самогубця, взяття ним меча та встромляння леза у живіт. «Правила» і «фази» слід було виконувати повільно, не поспішаючи[12].
Сепуку був не лише ритуальним самогубством, але й різновидом покарання привілейованого стану в середньовічній Японії. Воякові, що завинив, давали останній шанс повернути собі гідність та змити провину кров'ю. Самураї вищого класу здійснювали сепуку в садибах своїх володарів, а самураї середнього і нижчого класів — у в'язницях. Покарання виконували так само як і звичайне ритуальне самогубство, — коротким мечем розпорювали живіт, після чого помічник відрубав голову. В особливих випадках замість меча виносили біле віяло, яким імітували розрізання живота. Такий ритуал називався оґібара[а 8] — «сепуку з віялом» і нагадував просте, але почесне відтинання голови[12].
1873 року, в результаті реставрації Мейдзі та вестернізації Японії, покарання злочинців через сепуку було скасоване. Проте, навіть після XIX століття, ритуал розпорювання живота використовували як спосіб покінчити із життям. Найгучнішими випадками, що сколихнули японське суспільство, були групове сепуку 14 молодиків, здійснене 25 серпня 1945 року напередодні через поразку Японії у Другій світовій війні, та самогубство японського письменника Місіми Юкіо, вчинене 25 листопада 1970 року[12].
Цей розділ описує процедуру примусового сеппуку (часто як покарання) в період Едо, коли цей порядок був встановлений.
Пізніше церемонію спростили: коли сеппуку вдягає костюм камісімо, подають відварений рис, відмовляються від прапора і використовують лише два килимки татамі, білий шовковий килимок і білу розкладну ширму. Коли супроводжуючий вдаряє по голові, коронер бере меч, виходить на ліву ногу і повертається ліворуч, щоб стати.
У телевізійних та кіно-історичних драмах сцени сеппуку показують на килимах татамі, вкритих білою тканиною, в білому одязі та з незахищеним мечем, загорнутим у папір бокушо, але насправді такої церемонії не існує в жодному періоді чи регіоні. Це пояснюється тим, що колір крові занадто сильно виділявся б і вигляд став би огидним, якби область сеппуку була рівномірно білою. Крім того, біле камісімо було так званим траурним одягом, який одягали на чужі похорони, і ніколи не вдягали під час сеппуку. Насправді, одяг, який одягали або розкладали, складався з червого колорю, посилаючись на легенду про кров хекі. Кинджали, що використовувалися для сеппуку, також зазвичай щільно скріплювали скрученим папером або залишали з прикріпленими піхвами, оскільки вони б вислизали, якби були загорнуті лише в папір. Крім того, білі піхви спочатку призначалися для зберігання леза меча і ніколи не використовувалися воїнами для практичних цілей. Популярний образ сеппуку ґрунтується на візуальному сприйнятті зображення, яке відрізняється від реальної ситуації.[14]
Звичай сеппуку був вперше представлений перед європейцями з ілюстраціями у книзі «Montanus Japanica»[15], виданій в Амстердамі в 1669 році, книга вийшла в німецькому, англійському та французькому виданнях і була широко популярною. Ритуальне самогубство у подібний спосіб одразу європейцями почало сприймалася надміру ексцентрично. Частково це пов'язано з тим, що самогубство є табу на Заході, а частково з тим, що воно привернуло увагу іноземців завдяки тій частині самураїв, які не боялися смерті.[16]
Однак випадки скоєння сеппуку за межами Японії все-таки ставалися. Одним з відомих прикладів стало вчинення сеппуки британцем Алуном Джонсом у 2017 р.[17] Варто зауважити що ритуальне самогубство після пацифікації Японії внаслідок поразки у другій світовій війні призвело до занедбування декотрих культурних традицій, зокрема пов'язаних на самурайському дусі. Тому подібна практика фактично не зустрічається у сучасній японській державі.[18]'
Французький дослідник Моріс Пінже[fr] зважує на випадок у європейській історії пов'язаний з Катоном, самогубство якого стало кульмінацією його непохитних принципів і відмови жити під владою Цезаря, в якому він вбачав загрозу для Римської республіки. Після вирішальної поразки республіканських військ під Тапсом, Катон, вирішивши тримати ворота Утіки зачиненими, поки не евакуює своїх прихильників морем, наклав на себе руки, коли відійшли останні кораблі. У цьому дослідник вбачає джерела духу сеппуку, мучеництва заради честі.[19]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.