Народився в місті Мальме, Швеція. Художнє навчання отримав в столиці— місті Стокгольм, у Г.Шрьодера. Працював в різних країнах Європи— Німеччині, Італії, Російській імперії, Польщі, Франції. З 1752 року мешкав в Парижі, де через рік став членом Королівської Академії живопису. Два роки (1775—1777) працював в Петербурзі, в 1778-му в Варшаві, потім повернувся в столицю Франції, де помер у 1793р.
Вважають, що живопис стилю рококо зародився у Франції. Культурні зв'язки сусідніх країн і панівні моди доби досить швидко зробили мистецтво рококо інтернаціональним, здебільшого при королівських дворах чи в аристократичних садибах. Стилистику рококо мають живопис Франції, Італії, німецьких князівств, Австрії (і Чехії в її складі), Російської імперії, найменше Голландії, Португалії, Іспанії (ранішні твори Гойї).
Рослін, що перебрався в Париж у 1752р., аби мати успіх, повинен був укладатись в панівну моду розвиненого рококо. І його портрети цього періоду цілком в стілістиці рококо— трохи збряклі кольори, перевага в палітрі ніжних відтінків рожевого і блакитного, добре відтворення мод(Віконтеса Маргарита де Гріньян, 1753р.) Але його художня манера зазнала еволюції. Міцні реалістичні традиції мистецтва Швеції і класицизм Франції з його різкістю і конкретністю спричинили появу портретів на межі стилів— «Дама під покривалом», 1768р. Кольори яскраві, манера портрета різка і реалістична, від стилістики рококо залишилися лише модна сукня і галантна поведінка. В портреті королеви Швеції 1775р. Рослін просто покинув компліменти і малює стару королеву старою, ніяк не приховуючи хворобливого і зморшкуватого обличчя, не роблячи королеву ні молодою, ні надто люб'язною. Ще різкішим і реалістичним він був в чоловічих портретах, де від рококо лише маска галантності чи люб'язна посмішка.
Ніяких компліментів собі не робить Рослін і на пізньому автопортреті 1790 року. Лише багатий костюм— свідок матеріального успіху, що досяг художник. Обличчя спокійне, зморшкувате, старість ніяк не прихована.
Маркіз де Маріньї,1764 р.
Луї Дюбертон, 1791 р.
Колін де Вермон.
Портрет архітектора Жана Перроне з дружиною, 1759р.
Серед портретів Росліна заслуговують уваги зовнішньо скромні і досить правдиві портрети митців-колег— старого Франсуа Буше, жінки-художниці Анни Вальє Косте, вченого Карла Ліннея, архітектора Ж. Перронне.
Останній (Портрет архітектора Перроне з дружиною)— це подвійний портрет. Дружина архітектора зручно розмістилася в кріслі біля столу, де працює чоловік. На ній вишукана сукня з квітами і мереживом, на обличчі— багато косметики, що робить її обличчя схожим на порцелянову ляльку. Галантна поза і урочиста сукня справляють враження, що вона присіла на хвилинку, аби підскочити і швидко попрямувати на чергове свято, до яких була така жага в добу рококо у аристократів. Її портрет на тлі завіси міг спокійно бути окремим жіночим портретом, яких багато малював художник. Але поряд з нею стоїть чоловік, що зайнятий творчістю.
В його руках циркуль і модель павільйону. Він щойно вимірював щось на моделі і наче випадково обернувся до художника. Він зовсім не грає натхнення, не удає з себе працівника, як деякі аристократи з паперами і книжками. Архітектор дійсно працює. Робоча поза, момент творчого пошуку— рідкісні в живопису рококо, що так вигідно відрізняє і цей твір Росліна.
Карл ЛіннейХудожниця Анна Вальє Косте
«Автопортрет в червоному», погруддя
«Якоб Фредерік Клейнкнехт», 1747, німецький композитор і музикант