Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
«Новая газета» (у перекладі з рос. — «Нова газета») — російська суспільно-політична газета. Відома опозиційною ліберально-демократичною та правозахисною орієнтацією, а також журналістськими розслідуваннями[4][5]. Шістьох журналістів видання, зокрема Юрія Щекочихіна, Ганну Політковську та Анастасію Бабурову, вбили через їхню професійну діяльність.
![]() | ||||
| ||||
Країна |
![]() | |||
---|---|---|---|---|
Тип | інтернет-видання | |||
Тема | Державний устрій Росіїd | |||
Мова | російська[1] | |||
Жанр | поточні події[d], журналістське розслідування, political podcastd[2], news commentary podcastd[2] і society and culture podcastd[2] | |||
Місце публікації | Росія | |||
Формат | A2 | |||
| ||||
Засновано | 1 квітня 1993 | |||
Засновник |
Муратов Дмитро Андрійович, Sergey Kushneryovd, Вощанов Павло Ігорович, Akram Murtazayevd | |||
Власник |
Лебедєв Олександр Євгенович, Горбачов Михайло Сергійович | |||
Редактор | Муратов Дмитро Андрійович | |||
Головний редактор | Муратов Дмитро Андрійович | |||
Головний офіс | Москва | |||
— адреса | Potapovsky Laned 101990, Москва, Потаповский переулок, 3 і Potapovskiy Pereulok 3, 101000 Moscow | |||
55°45′44″ пн. ш. 37°38′24″ сх. д. | ||||
Наклад | 90 000 (2021)[3] | |||
ISSN | 1606-4828, 1682-7384 | |||
| ||||
novayagazeta.ru(рос.) | ||||
Нагороди | ||||
![]() | ||||
![]() |
Заснована 1 серпня 1993 року. Видають у Москві, регіонах Росії та низці інших країн. З 2009 року видання виходить друком по понеділках, середах і п'ятницях, англомовні статті на сайті публікують неперіодично.
Власниками газети є зокрема підприємець Олександр Лебедєв та колишній президент СРСР Михайло Горбачов. Їм належать відповідно 14 % і 10 % акцій. Решту 76 % контролюють співробітники «Нової газети». З 2013 року Лебедєв очолює «бюро розслідувань» газети[6].
Газета створена групою журналістів (Дмитро Муратов, Сергій Кушнерьов, Павло Вощанов, Акрам Муртазаєв, Дмитро Сабов та інші), що залишили «Комсомольську правду» та створили видання під назвою «Нова щоденна газета». Михайло Горбачов, давній партнер видання, ще у 1993 році на частину коштів з Нобелівської премії придбав 8 комп'ютерів для цієї групи з 30 журналістів. Перший номер вийшов 1 квітня 1993 року 100-тисячним накладом[7]. Перші три місяці виходила раз на тиждень, з липня 1993 — щоденна. З лютого по серпень 1995 року газета не виходила через фінансові труднощі. З серпня 1995 року відновлена як тижневик. У 1996 році зареєстрована як АНО РІД «Новая газета».
З 1995 року до листопада 2017 року головним редактором видання був Дмитро Муратов.
«Новая газета» виходить тричі на тиждень: по понеділках, середах і п'ятницях. Формат розвороту газети — A2, смуги — A3.
Станом на 15 червня 2012 року загальний наклад газети становив 284 500 примірників. На 17 квітня 2019 року — 123 400 примірників.
Газета друкується у Владивостоці, Єкатеринбурзі, Москві, Рязані, Санкт-Петербурзі, закордонні випуски — у Німеччині та Казахстані.
До 2009 року газета виходила двічі на тиждень: по понеділках і четвергах. По п'ятницях до кінця 2008 року виходив окремий щотижневий кольоровий огляд «Новая газета. Свободное пространство». Нині огляд є частиною п'ятничного випуску «Нової газети»[8], першим шеф-редактором якого був Юрій Сафронов.
Вкладками щомісяця виходить тематичний додаток «Правда ГУЛАГу». Матеріали опублікованих випусків газети, вкладок і додатків доступні на сайті газети в загальному архіві. У минулому в якості вкладок випускалися газети «ОГФ», «Яблука», російська версія «Le Monde diplomatique», нова автомобільна газета «ШОФЕР», науково-популярний додаток «Кентавр», банківський додаток «Банкнота».
|
|
Редакційна колегія:
|
|
У газеті також публікувалися Михайло Горбачов[10], Юрій Шевчук[11], Андрій Бітов, Сергій Юрський[12], Віктор Шендерович[13] та інші публічні особи.
«Новая газета» — одна з небагатьох в Росії, що займається журналістськими розслідуваннями[14].
Газета відстежувала, а в окремих випадках і ініціювала судові розгляди.
Контрольний пакет ауцій видання (76 %) належить колективу, 14 % — бізнесмену Олександру Лебедєву, 10 % — Михайлу Горбачову[30].
У лютому 2002 року представник центру зв'язків із громадськістю ФСБ Ілля Шабалкін заявив, що у газети є фінансові розбіжності з фондом Джорджа Сороса, проте представники фонду і редколегія це спростували[31][32][33].
Як з'ясували «Известия», «Нова газета» отримувала пряму державну грошову підтримку від уряду Нідерландів[34].
Одним зі спонсорів видання є співвласник «Yota Devices» Сергій Адоньєв[35]. У 2019 головний редактор «Нової газети» Дмитро Муратов підтвердив, що Адоньєв фінансує видання[36].
З вересня 2018 року газета фінансується через краудфандинговий проєкт «Співучасники»[37].
Потерпілі співробітники газети, а також афілійовані особи:
Співробітники газети отримували неодноразові анонімні погрози на свою адресу.
3 лютого 1997 року кілька вищих менеджерів ВДТРК опублікували в «Новій газеті» відкритий лист «ТБ-магазин: продаємо програму на завтра», де йшлося про фінансову, творчу та кадрову деградацію телекомпанії. У статті стверджувалося, що голова Едуард Сагалаєв «перетворив компанію на джерело особистого збагачення». 7 лютого 1997 року Сагалаєв подав у відставку. 10 лютого Борис Єльцин призначив головою ВДТРК Миколу Сванідзе[68][69][70], проте викладені у листі факти були визнані Судовою палатою з інформаційних спорів при Президенту Росії недостовірними[71].
У січні 2005 року департамент інформації та друку Міністерства закордонних справ Росії оприлюднив коментар до статті, опублікованій в «Новій газеті» 24 січня 2005 року із заголовком «ФСБ спорядила свою Гельсінську групу». На думку МЗС, стаття «грубо спотворює реальний стан речей»[72][73][74].
За журналом «Эксперт Северо-Запад», «Новая газета» повідомила неперевірене зведення про нібито підготовлений судовий позов проти кінокомпанії «Warner Bros.» без посилання на джерело[75][76][77].
Окремі матеріали ставали предметом судових розглядів за звинуваченнями в публікації помилкових відомостей, що ганьблять честь і гідність.
На початку 2002 року «Новая газета» опублікувала «довідку відділу розслідувань», згідно з якою голова Краснодарського крайового суду нібито жив невідповідно до своїх достатків. З ініціативи Краснодарської крайової кваліфікаційної колегії суддів було зібрано Велике журі Союзу журналістів Росії. Згідно журі, «Новая газета» не підтвердила дискредитуючі відомості «[н]і в самій публікації, ні на засіданні Великого журі», а довідка відділу розслідувань «не робить честі» газеті. Крім того, заголовок журналістської замітки був названий невідповідним її змісту[78][79][80][81].
Газета публікувала листи, чиї підробки третьою стороною були або визнані двома сторонами конфлікту, або припущені однією стороною. В одному з випадків неперевіреним повідомленням стала підробка від імені п'яти американських конгресменів, де йшлося про спроби Сергія Кирієнка легалізуватися у США. Цей лист було визнано підробленим Держдепартаментом і Сенатом США, а потім і російським судом[82][83][84][85][86].
У травні 2016 року газета зазнала критики через публікацію статті свого оглядача Галини Мурсалієвої «Групи смерті (18+)» про секту, що орудує у соцмережі «ВКонтакте» та яка причетна до самогубств 130 підлітків по всій території Росії.
Матеріали публікацій «Нової газети» неодноразово визнавалися в судових розглядах частково або повністю невідповідними. Згідно закону публікувалися спростування[87].
На опубліковану у «Новій газеті» у серпні 2000 року статтю «Справу ведуть пахани» пізніше, після отримання листа з Генеральної прокуратури у квітні 2001 року, газетою було опубліковано спростування. У листі було заявлено, що довідка, яка послужила джерелом відомостей для статті «Справу ведуть пахани», є підробкою, а проведена Прокуратурою перевірка підтвердження даних відомостей не виявила[88].
У 2000 році суд визнав невідповідними дійсності і такими, що ображають честь і гідність позивачів відомості, викладені у статті щодо ряду депутатів Держдуми. Суд постановив спростувати неправдиві відомості, публічно вибачитися і виплатити позивачам 110 тисяч рублів[89].
У 2003 році був частково задоволений позов першого заступника генпрокурора Росії Юрія Бірюкова до газети про захист честі і гідності. Крім спростування редакція була зобов'язана виплатити Бірюкову 600 тисяч рублів[90].
У 2004 році судом були визнані не відповідними дійсності і такими, що підривають ділову репутацію відомості у статті щодо Сергія Кирієнка[91].
У 2004 році «Новая газета» публічно вибачилася за поширення недостовірних відомостей про те, що президент «Роснафти» Сергій Богданчиков був причетний до арешту Михайла Ходорковського.
У 2006 році газета за приписом суду опублікувала спростування ряду тверджень з публікації у справі підводного човна «Курськ». У 2017 році газета виграла справу у Європейському суді з прав людини про необґрунтоване обмеження свободи слова в цій справі[92].
31 березня 2010 року «Роскомнадзор» виніс «Новій газеті» попередження за висловлювання, спрямовані на підбурювання соціальної, расової та національної ворожнечі, в статті "Банда, агентство, партія. Хто такі «легальні націоналісти», опублікованій 20 січня 2010 року і присвяченій організації «Російський образ», членами якої були підозрювані (на момент написання статті) у вбивстві Станіслава Маркелова та Анастасії Бабурової Микита Тихонов і Євгенія Хасіс[93].
10 жовтня 2014 року «Роскомнадзор» виніс засновнику та редакції «Нової газети» попередження про неприпустимість використання засобів масової інформації для здійснення екстремістської діяльності[94] за статтю Юлії Латиніної «Якщо ми не Захід, то хто ми?», опубліковану 10 вересня 2014 року[95]. Увечері того ж дня два фрагмента статті на сайті «Нової газети», що викликали невдоволення наглядового органу, були приховані[96].
Видання «Проект» у 2019 році звернуло увагу на те, що «Новая газета» не публікує критичні статті про голову державної корпорації «Ростех» Сергія Чемезова. У зв'язку з цим «Проект» вказав, що у 2019 році дві статті про Чемезова, написані журналістами «Нової газети» опубліковані на «Медузі», а в 2014 році у «Новій газеті» з'явилася компліментарна стаття, де діяльність «Ростех» оцінювалася позитивно (причому автор цієї статті написав крім неї у «Новій газеті» тільки комплементарний матеріал про «РусГідро»)[36].
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.