Loading AI tools
держава у центральній Європі у 1949-1990 роках З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Німе́цька Демократи́чна Респу́бліка[4][5] (НДР; нім. Deutsche Demokratische Republik, [ˈdɔʏtʃə demoˈkʁaːtɪʃə ʁepuˈbliːk] ( прослухати), DDR), або Схі́дна Німе́ччина (нім. Ostdeutschland, [ˈɔstˌdɔʏtʃlant] (
прослухати)) — маріонеткова Радянському Союзу соціалістична марксистсько-ленінська німецька держава, утворена 7 жовтня 1949 року на території, підконтрольній СРСР (зокрема, радянський сектор Берліна). Проіснувала до Возз'єднання Німеччини 3 жовтня 1990 року.
Deutsche Demokratische Republik Німецька Демократична Республіка | |||||
Сателіт Радянського Союзу[1][2][3] | |||||
| |||||
| |||||
Девіз Proletarier aller Länder, vereinigt Euch! Пролетарі всіх країн, єднайтеся! | |||||
Гімн Auferstanden aus Ruinen Повстала із руїн | |||||
![]() | |||||
Столиця | Східний Берлін[lower-alpha 1] (de facto) | ||||
Мови | Німецька | ||||
Форма правління | Республіка | ||||
Голова Держави | |||||
- 1949—1960 | Вільгельм Пік | ||||
- 1960—1973 | Вальтер Ульбріхт | ||||
- 1973—1976 | Віллі Штоф | ||||
- 1976—1989 | Еріх Гонеккер | ||||
- 1989 | Еґон Кренц | ||||
- 1989—1990 | Манфред Герлах | ||||
Історія | |||||
- Утворення НДР | 7 жовтня 1949 | ||||
- Возз'єднання Німеччини | 3 жовтня 1990 | ||||
Площа | |||||
- 1990 | 108 333 км2 | ||||
Населення | |||||
- 1990 | 16 111 000 осіб | ||||
Густота | 148,7 осіб/км² | ||||
Валюта | Марка НДР | ||||
Інтернет домен .dd, Телефонний код +37. | |||||
|
НДР лежала в Центральній Європі, між 54°41' та 50°10' північної широти та 9° 54' та 15° 2' східної довготи. На півночі межувала з Балтійським морем, на сході з Польською Народною Республікою по ріках Одер та Нейсе (кордон протяжністю 460 км), на півдні з Чехословаччиною (454 км), на заході з ФРН (1378 км).
У межах країни містився Західний Берлін — місто, що мало окремий правовий статус, визначений чотиристоронньою угодою між СРСР, США, Францією та Великою Британією, підписаною у вересні 1971 року.
У рельєфі країни домінували дві основні форми:
Близько 30 % території були покриті лісами, в основному сосновими та ялинковими. Серед листяних насаджень переважали букові та дубові.
Найпоширенішими представниками фауни НДР були олень, лань, сарна, муфлон, кабан, заєць, дика качка, лисиця, куниця, ласиця.
Згідно з домовленостями, досягнутими на Ялтинській і Потсдамській конференціях, союзники створили свою спільну військову окупаційну адміністрацію Німеччини — Союзну контрольну раду у складі чотирьох держав (США, Велика Британія, СРСР, Франція), яка мала бути військовим урядом до відновлення суверенітету країни. У Східній Німеччині радянська окупаційна зона (SBZ — Sowjetische Besatzungszone) складалася із п'яти земель: Мекленбург-Передня Померанія, Бранденбург, Саксонія, Саксонія-Ангальт і Тюрингія. Після відмови радянського уряду від союзної контрольної ради у 1948 році, радянська адміністрація сприяла розвитку окремого соціалістичного уряду у своїй зоні.
Одначе за сім років після Потсдамської конференції СРСР через Ноту Сталіна (10 березня 1952 р.) запропонував возз'єднання Німеччини, яку три західні держави союзників (США, Франція, Велика Британія) відхилили. Через кілька місяців по тому Сталін, комуністичний прихильник возз'єднання, помер у березні 1953 року. Його наступник Микита Хрущов відкинув возз'єднання як еквівалент приєднання Східної Німеччини до Заходу, а значить возз'єднання було неможливим до падіння НДР у 1989 році.
У 1946 році Комуністична партія Німеччини (нім. Kommunistische Partei Deutschlands — KPD) і Соціал-демократична партія Німеччини (нім. Sozialdemokratische Partei Deutschlands — SPD) об'єдналися в Соціалістичну єдину партію Німеччини (СЄПН, нім. Sozialistische Einheitspartei Deutschlands — SED) (21 квітня 1945), яка потім виграла вибори 1946 року. Уряд СЄПН невдовзі «націоналізував» інфраструктуру і промислові підприємства.
Першим і єдиним президентом НДР був Вільгельм Пік. Однак після 1950 року справжнім керівником Східної Німеччини був Вальтер Ульбріхт — перший секретар СЄПН.
У 1953 році в Східній Німеччині проходили масові акції протесту, які були придушені за допомогою Радянського Союзу.
У 1971 році замість Ульбріхта лідером став Еріх Гонекер. Новий уряд ввів нову Конституцію НДР, яка визначала її як «республіку робітників і селян» і де національний прикметник «німецький» рідко згадувався.
Основним торгівельним партнером НДР був СССР. СССР купляв майже винятково готові вироби, продукція машинобудування і споживацькі товари становили 80% експорту в СССР. Це були прилади, кораблі, комп'ютери, оптика, с.х. машини і гірниче обладнання. Також НДР постачала з часом більше текстилю і одягу, меблів і ліків.
СССР постачав сировину. Ці поставки були дуже важливими для бідної на ресурси НДР. Навіть після скорочень поставок, у 1984 НДР отримала 73% своєї нафти, 2/3 вугілля, майже весь свій природній газ і все ядерне паливо з СССР. Також СССР постачав бавовну, лісоматеріали, чорні метали і руди.[6]
До 1952 року до складу НДР входили столиця східний Берлін і п'ять німецьких земель Мекленбург-Передня Померанія (у 1947 році перейменована у Мекленбург), Бранденбург, Саксонія-Ангальт, Тюрингія, Саксонія.
Після адміністративної реформи 1952 року п'ять земель були скасовані і на їх місті було створено 14 округів (нім. Bezirk), що називалися за іменами їх адміністративних центрів: (I) Росток, (II) Нойбранденбург, (III) Шверін, (IV) Потсдам, (V) Франкфурт-на-Одері, (VI) Магдебург, (VII) Котбус, (VIII) Галле, (IX) Лейпциг, (X) Ерфурт, (XI) Дрезден, (XII) Карл-Маркс-Штадт (Хемніц до 1953 року і знову в 1990) (XIII) Гера і (XIV) Зуль; Східний Берлін був виділений в окремий округ у 1961 році.
Землі були поділені на округи наступним чином: Мекленбург був розділений на округи Росток, Шверін, і Нойбранденбург; Бранденбург (до складу якого входив Берлін) був розділений на округи Потсдам, Франкфурт (на Одері) і Котбус; Саксонія-Ангальт була розділена на округи Галле і Магдебург; Тюрингія була розділена на округи Ерфурт, Гера і Зуль; і Саксонія була розділена на округи Лейпциг, Дрезден і Карл-Маркс-Штадт.
Великі міста НДР (населення, 1988 рік)
* Центри округів
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.