Loading AI tools
губернія Російської імперії З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Київська губернія — колишні адміністративно-територіальні одиниці на території, що тепер входить до складу держави Україна. Охоплювали території давньої української етнографічної й історичної землі Верхнього Подніпров'я княжих та козацьких часів — Київщини. Ліквідована в березні 1925 року.
Київська губернія | |
Герб | |
![]() | |
Дата створення / заснування | 1796 |
---|---|
![]() | |
Офіційна назва |
рос. Киевская губерния Київська губернія |
Країна |
![]() ![]() ![]() ![]() |
Столиця | Київ |
Адміністративна одиниця |
Російська імперія Українська СРР УНР |
Кількість населення | 4 148 900 осіб |
Адміністративно-територіально поділяється на | Київський повіт |
Замінений на | Білоцерківська округа, Бердичівська округа, Київська округа, Уманська округа, Шевченківська округа і Малоросійська губернія |
На заміну | Київське намісництво і Бєлгородський розрядd |
Час/дата припинення існування | 1 серпня 1925 |
Площа | 50 957 км² |
![]() | |
Категорія мап на Вікісховищі | d |
![]() |
У 1708—1727 роках до Київської губернії належали такі нині обласні міста України та Росії, див. Київська губернія (1708—1764)#Заснування і первісний склад:
На сході межею Київської губернії були самоврядні Слобідські полки та Азовська губернія.
Утворена Указом Петра І від 18 грудня 1708 року. Адміністративний центр — місто Київ.
1719 року у Київській губернії створено 4 провінції: Київська, Бєлгородська, Орловська і Севська, які у свою чергу розділені на дистрикти. Міст нараховувалося 41.
1727 року з Київської виділена Бєлгородська губернія, до якої відійшли Бєлгородська, Орловська та Севська провінції.
Станом на 1764 рік губернія складалася з 11-ти повітів: Київського, Остерського, Козелецького, Переяславського, Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Миргородського, Голтвянського, Городиського та Золотоніського[1].
1781 року губернія розділена на Київське, Чернігівське і Новгород-Сіверське намісництва.
У 1781—1796 роках губернія іменувалася Київським намісництвом, що складалося з таких повітів: Київського, Золотоніського, Голтвянського, Козелецького, Лубенського, Миргородського, Остерського, Переяславського, Пирятинського. У губернію входили також міста Хорол і Городище.
У 1790-х роках до Київського намісництва відійшли Богуславський, Гадяцький, Зіньківський, Канівський, Корсунський і Лохвицький повіти.
У 1796 році Київське намісництво ліквідоване та всі лівобережні землі, що входили до нього, передані в Малоросійську губернію. Одночасно, до новоутвореної Київської губернії увійшли землі Правобережжя.
На 1845 р. у губернії проживало 1704661 жителів, із них чоловіків — 845636 осіб, жінок — 859025 осіб.
Густота населення — 38 осіб на одну квадратну верству.
Повіти Київської губернії XIX століття: Київський, Бердичівський, Васильківський, Звенигородський, Канівський, Липовецький, Радомисльський, Сквирський, Таращанський, Уманський, Черкаський, Чигиринський.
У відношенні селянського самоврядування у 1876 році сільські товариства губернії розподілені на 202 волості та підпорядковані 24-м мировим посередникам (по 2 мирові ділянки у кожному повіті).
У судовому відношенні губернія входить до складу Київської Судової Палати та поділяється на два судових округи: Київський і Уманський. До Київського Окружного суду віднесені Київський, Бердичівський, Васильківський, Канівський, Сквирський, Радомисльський, Черкаський та Чигиринський повіти; до Уманського Окружного суду — Уманський, Звенигородський, Липовецкий і Таращанський повіти. Кожне місто з повітом складають судово-мировий округ. В губернії налічується 62 судово-мирові ділянки та 48 судово-слідчих[2].
![]() | Цей розділ потрібно повністю переписати відповідно до стандартів якості Вікіпедії. (квітень 2017) |
![]() | Цей розділ містить текст, що не відповідає енциклопедичному стилю. (квітень 2017) |
![]() | Цей розділ написано переважно за джерелами, які тісно пов'язані з предметом статті. Це може призвести до порушень нейтральності та недостатньої перевірності вмісту. (квітень 2017) |
Після Лютневої революції стара царська влада на місцях була скинута. 6 (19) березня 1917 року новим очільником губернії — губернським комісаром Київщини був обраний місцевий політик ліберальних поглядів Михайло Суковкін. У той же час Київ став центром усього українського руху — 4 (17) березня утворено Українську Центральну Раду. Після Лютневої революції на Київщині виник вільнокозацький рух. Намагаючись відродити старі козацькі традиції Київщини селяни почали організовувати на місцях воєнізовані загони вільних козаків. У квітні 1917 року перша вільнокозацька громада виникла у Гусаківській волості Звенигородського повіту на чолі з Никодимом Смоктієм· Влітку 1917 вільнокозацький рух перекинувся на інші повіти Київської губернії; а потім і на інші губернії України· Центральна Рада підтримала вільнокозацький рух. 3-6 жовтня 1917 в Чигирині відбувся 1-ий Всеукраїнський з'їзд Вільного козацтва. 22 вересня Суковкіна змінив на посаді губернського комісара Олександр Саліковський. У листопаді — грудні 1917 року тимчасовим виконавцем обов'язків губернського комісара був Іван Мірний.
7 (20) листопада 1917 року Центральна Рада своїм 3 — ім Універсалом проголосила створення Української Народної Республіки, до складу якої увійшла і Київська губернія. У цей же час у столиці Росії(до складу якої входила тоді і Україна) — Петрограді відбувся державний переворот — до влади замість Тимчасового уряду прийшли російські більшовики на чолі з Леніном; Троцьким; Сталіним і іншими. Центральна Рада УНР не визнала законності цього перевороту. У результаті в грудні 1917 року нова російська влада на чолі з Леніним розпочала війну проти УНР.
15-22 січня (28 січня — 4 лютого) 1918 року російські більшовики спробували скинути українську владу шляхом внутрішнього повстання у Києві, але зазнали поразки, причому жорстокість у цих боях; як свідчили очевидці, була з обох сторін. Центральна Рада розуміла, що відбитися від Росії своїми силами не зможе. Тому на засіданні 9-11(22-24) січня 1918 року після дебатів було ухвалено Четвертий Універсал Української Центральної Ради що проголошував повну державну незалежність УНР від Російської держави· І тоді Німеччина погодилась надати Україні вже як незалежній державі збройну допомогу проти Радянської Росії.
27 січня (9 лютого) 1918 року Київ з боями був взятий військами Радянської Росії, яка вже тоді прикривала їх вивіскою військ Радянської України. Як відомо, в результаті різні, влаштованої російськими вояками Муравйова, загинуло не менше 3-х тисяч беззбройних людей. 1-2 березня 1918 року війська УНР і їх союзники — війська Німеччини звільнили Київ від військ Радянської Росії. Центральна Рада повернулася туди ж з Житомира. Вільне козацтво теж брало активну участь в боротьбі з російськими більшовиками, так 24 лютого 1918 року вони звільнили від них Фастів, 1 березня допомагали звільняти Київ, 5 березня звільнили Білу Церкву.
Після державного перевороту 29-30 квітня 1918 року, здійсненого Павлом Скоропадським за допомогою командування союзних до УНР військ Німеччини, в Київській губернії, як і в інших губерніях України змінилась влада на місцевому рівні. Замість губернських і повітових комісарів УНР гетьман Скоропадський призначив своїх губернських і повітових старостів. З 9 травня по 30 серпня 1918 року губернським старостою був Іван Чарторизький, який змінив Олександра Саліковського, з 30 серпня по 18 листопада — Павло Андріанов, з 18 листопада по 14 грудня 1918 року — Василь Федорченко.
Після проголошення гетьманом Скоропадським 14 листопада 1918 року своєї грамоти про бажання скасувати незалежність України і ввійти у федерацію з небільшовицькою Росією, тобто російськими білогвардійцями, діячі поваленою гетьманом УНР на чолі з Винниченком створили Директорію УНР. Вони прибули 15 листопада 1918 року до Білої Церкви, де розташовувалась частина української армії — Січові Стрільці на чолі з Євгеном Коновальцем і підняли разом з ними повстання проти влади гетьмана 15 — 16 листопада.
Після повалення влади гетьмана Скоропадського Директорією УНР губернські і повітові старости були усунуті від влади, знову були запроваджені посади губернських і повітових комісарів. Губернським комісаром УНР у Київській губернії в грудні 1918 — лютому 1919 року був Зіновій Моргуліс. 6 лютого 1919 року Київ був знову зайнятий військами Радянської Росії.
З лютого по серпень 1919 року на території Київської губернії було встановлено владу Радянської Росії під вивіскою Української Радянської Соціалістичної Республіки. У цей період у сільській місцевості виник значний повстанський рух на чолі з отаманами (Зелений, Струк, Соколовський) та інші, який боровся проти насильницького вилучення хліба та іншого продовольства (продрозверстки) російськими більшовиками в українських селян.
У серпні — жовтні 1919 року значна частина Київщини була звільнена об'єднаними військами УНР і ЗУНР. Однак після наступу військ Збройних сил Півдня Росії генерала Денікіна з 31 серпня по 16 грудня 1919 року Київ був під їх владою. 24 вересня 1919 р. денікінці захопили у військ УНР м.Умань.
У грудні 1919 — січні 1920 року на території Київської губернії знову встановилася радянська влада Радянської Росії.
Останній раз на Київщині була влада УНР в травні — червні 1920 року коли вона діяла в спілці з Польщею. Тоді губернським комісаром УНР був Борис Преснухін.
12 червня 1920 року місто Київ було зайняте військами Південно-Західного фронту Радянської Росії.
З 1846 року до революції в Росії у 1917 році Київська губернія складалася з 12 повітів: Бердичівського, Васильківського, Звенигородського, Канівського, Київського, Липовецького, Радомисльського, Сквирського, Таращанського, Уманського, Черкаського та Чигиринського.[3]
З початку революції і до районування 1923 року радянською владою було внесено такі зміни у повітовому складі губернії:
Також у той час змінювалися межі волостей усередині повітів, водночас повітові межі (окрім Радомисльського повіту) не змінювалися.[3]
У 1923 році в УСРР було проведено районування і скасовано повітовий та волосний поділ. На цей час у губернії було 14 повітів, 247 волостей, замість яких було утворено 7 округ та 112 районів. Новими округами стали: Київська, Білоцерківська, Бердичівська, Малинська, Уманська, Шевченківська (Корсунська) та Черкаська.[3]
Також було змінено межі губернії наступним чином.[3]
Постановами від 28 жовтня 1924 року і 13 березня 1925 року було розформовано Малинську округу, а її території розподілені між Київською округою Київської губернії та Житомирською і Коростенською округами Волинської губернії.[7][8]
Постановою від 3 червня 1925 року Київська та усі інші губернії в УСРР ліквідовувалися, а усі округи підпорядковувалися безпосередньо центральному уряду УСРР (починаючи з 1 серпня 1925 року). Тоді ж було скасовано Шевченківську округу, а її території окремою постановою розподілено між Білоцерківською, Черкаською та Уманською округами.[9][10]
Отже, після ліквідації губернії на її території залишилося 5 округ: Бердичівська, Білоцерківська, Київська, Уманська і Черкаська.
На момент ліквідації до складу Київської губернії входила вся теперішня територія Київської області (окрім східної частини Баришівського, Згурівського, Яготинського, а також одного села Поліського районів (Олексіївка, тепер у складі смт Вільча)), уся правобережна частина Черкащини (за винятком сіл Вершаці, Галаганівка, Стецівка, Чернече, затоплених сіл Андрусівка, Вітрівка, Воронівка, Клочків, Колаборок, Коропівка, містечка Крилів, сіл Нове та Старе Липове, Подорожне, Самусівка Чигиринського районів), Брусилівський, Коростишівський (за винятком сіл Грабівка, Кмитів, Рудня, Руденька, Смолівка, Студениця), Попільнянський, Радомишльський, Ружинський повністю та Андрушівський (села Бровки Перші, Бровки Другі, Ворлиця, Городиище, Городківка, Зарубинці, Камені, Корчмище, Лебединці, Любимівка, Мала П'ятигірка, Мостове, Степок, Тарасівка, Ярешки, Яроповичі), Бердичівський (без 31 села в північній та західній частині), Малинський частково (без 37 сіл у північній та північно-західній частині), окрім того невеличкі частини Коростенського (села Болярка, Винарівка, Граби, Десятини, Діброва, Майданівка, Мала Зубівщина, Мелені, Новаки, Соболівка, Старики, Стремигород, Хотинівка, Шершні) та Черняхівського (села Видибір, Ганнопіль, Горбулів, Жадьки, Коростелів, Корчівка, Науменко, Нераж, Нові Жадьки, Осівка, Свидя) районів Житомирської області, північні частини Новомиргородського (21 село) та Олександрівського (33 села), східна частина Новоархангельського (15 сіл) та шматочок північно-східної частини Голованівського районів (села Давидівка, Лебединка, Лещівка, Полонисте, Табанівка), Кіровоградської області, у повному складі території Оратівського та Погребищенського, північна частина Іллінецького, практично вся частина Козятинського (за винятком сіл Великий Степ, Лопатин, Молодіжне, Немиринці), південно-східна частина Липовецького, п'ять сіл Теплицького (села Кизими, Кожухівка, Погоріле, Удич, Червоний Кут) та одне село Хмільницького (село Осична) районів Вінницької області.
Мовний склад населення повітів Київської губернії за даними перепису 1897 року.[11]
Населення | українська | єврейська | російська | польська | німецька | білоруська | чеська | татарська | |
Київський повіт | 541 483 | 304 200 | 59 869 | 143 920 | 18 456 | 5 814 | 4 109 | 1 139 | 1 133 |
Бердичівський повіт | 279 695 | 187 243 | 64 505 | 10 132 | 16 150 | 470 | 139 | 748 | 76 |
Васильківський повіт | 315 823 | 264 099 | 38 256 | 7 103 | 5 666 | 172 | 89 | 15 | 178 |
Звенигородський повіт | 274 704 | 241 865 | 26 614 | 3 768 | 1 754 | 133 | 82 | 6 | 108 |
Канівський повіт | 268 860 | 238 436 | 26 167 | 2 618 | 1 322 | 82 | 93 | 11 | 15 |
Липовецький повіт | 211 825 | 173 669 | 31 748 | 2 317 | 3 953 | 40 | 21 | 20 | 2 |
Радомисльський повіт | 315 629 | 247 418 | 41 272 | 12 202 | 6 138 | 7 153 | 135 | 1 106 | 4 |
Сквирський повіт | 251 257 | 209 841 | 31 503 | 3 167 | 6 155 | 268 | 34 | 43 | 98 |
Таращанський повіт | 245 752 | 215 367 | 23 200 | 2 377 | 4 345 | 63 | 132 | 18 | 141 |
Уманський повіт | 320 744 | 273 894 | 37 641 | 5 815 | 2 786 | 196 | 124 | 74 | 67 |
Черкаський повіт | 307 542 | 261 187 | 30 207 | 12 830 | 1 324 | 235 | 1 186 | 78 | 127 |
Чигиринський повіт | 225 915 | 201 926 | 19 507 | 3 178 | 742 | 81 | 245 | 36 | 5 |
Київська губернія | 3 559 229 | 2 819 145 | 430 489 | 209 427 | 68 791 | 14 707 | 6 389 | 3 294 | 1 954 |
Населення | українська | єврейська | російська | польська | німецька | білоруська | чеська | татарська | |
Київський повіт | 541 483 | 56,2 % | 11,1 % | 26,6 % | 3,4 % | 1,1 % | 0,8 % | 0,2 % | 0,2 % |
Бердичівський повіт | 279 695 | 66,9 % | 23,1 % | 3,6 % | 5,8 % | 0,2 % | 0,3 % | ||
Васильківський повіт | 315 823 | 83,6 % | 12,1 % | 2,2 % | 1,8 % | 0,1 % | 0,1 % | ||
Звенигородський повіт | 274 704 | 88,0 % | 9,7 % | 1,4 % | 0,6 % | ||||
Канівський повіт | 268 860 | 88,7 % | 9,7 % | 1,0 % | 0,5 % | ||||
Липовецький повіт | 211 825 | 82,0 % | 15,0 % | 1,1 % | 1,9 % | ||||
Радомисльський повіт | 315 629 | 78,4 % | 13,1 % | 3,9 % | 1,9 % | 2,3 % | 0,4 % | ||
Сквирський повіт | 251 257 | 83,5 % | 12,5 % | 1,3 % | 2,4 % | 0,1 % | |||
Таращанський повіт | 245 752 | 87,6 % | 9,4 % | 1,0 % | 1,8 % | 0,1 % | 0,1 % | ||
Уманський повіт | 320 744 | 85,4 % | 11,7 % | 1,8 % | 0,9 % | 0,1 % | |||
Черкаський повіт | 307 542 | 84,9 % | 9,8 % | 4,2 % | 0,4 % | 0,1 % | 0,4 % | ||
Чигиринський повіт | 225 915 | 89,4 % | 8,6 % | 1,4 % | 0,3 % | 0,1 % | |||
Київська губернія | 3 559 229 | 79,2 % | 12,1 % | 5,9 % | 1,9 % | 0,4 % | 0,2 % | 0,1 % | 0,1 % |
Розподіл населення в містах губернії за мовою[12] (перепис 1897 року) | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|
Місто | Українська | Російська | Їдиш | Польська | Німецька | Інша |
Київ | 22.2 % | 54.2 % | 12.1 % | 6.7 % | 1.8 % | 3.0 % |
Бердичів | 8.2 % | 8.6 % | 77.1 % | 5.1 % | 0.3 % | 0.7 % |
Васильків | 54.1 % | 6.2 % | 39.1 % | 0.3 % | 0.1 % | 0.2 % |
Звенигородка | 49.3 % | 8.9 % | 37.6 % | 2.1 % | 0.1 % | 2.0 % |
Канів | 65.2 % | 3.4 % | 30.6 % | 0.5 % | 0.1 % | 0.2 % |
Липовець | 45.6 % | 4.6 % | 47.6 % | 2.2 % | ||
Радомисль | 22.6 % | 7.1 % | 68.5 % | 1.2 % | 0.4 % | 0.2 % |
Сквира | 42.8 % | 5.3 % | 49.6 % | 1.7 % | 0.1 % | 0.5 % |
Тараща | 49.7 % | 5.1 % | 43.6 % | 1.2 % | 0.1 % | 0.3 % |
Умань | 30.7 % | 8.7 % | 57.1 % | 3.0 % | 0.3 % | 0.2 % |
Черкаси | 43.6 % | 16.6 % | 36.9 % | 0.4 % | 0.2 % | 2.3 % |
Чигирин | 66.6 % | 3.5 % | 29.6 % | 0.2 % | 0.1 % | |
По губернії | 28.2 % | 33.1 % | 31.0 % | 4.7 % | 1.0 % | 2.0 % |
За працею російського військового статистика Олександра Ріттіха «Племенной состав контингентов русской армии и мужского населения Европейской России» 1875 року частка українців серед чоловіків призовного віку Київської губернії становила 85,36 %, євреїв — 11,76 %, поляків — 2,53 %, росіян — 0,27 %, німців — 0,06[13].