Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Герберт Вернер Франке | ||||
---|---|---|---|---|
Herbert Werner Franke | ||||
![]() | ||||
Псевдонім | Sergius Both[1] і Peter Parsival[1] | |||
Народився | 14 травня 1927 Відень, ![]() | |||
Помер | 16 липня 2022 (95 років) Еглінг, Бад-Тельц-Вольфратсгаузен, Верхня Баварія | |||
Громадянство | ![]() | |||
Діяльність | письменник-фантаст, футуролог, спелеолог, комп'ютерний графік | |||
Сфера роботи | творче та професійне письмоd[1], наукова фантастика[1], інформаційні технології[1] і науково-фантастична літератураd[1] | |||
Alma mater | Віденський університет[2] | |||
Заклад | Мюнхенський університет Людвіга-Максиміліана, Hochschule Bielefeld - University of Applied Sciences and Artsd і Університет Біола | |||
Мова творів | німецька | |||
Жанр | наукова фантастика | |||
Членство | PEN Centre Germanyd | |||
Нагороди | ![]() | |||
Премії | Премія імені Курда Лассвіца | |||
Сайт: Офіційний сайт | ||||
| ||||
![]() | ||||
Герберт Вернер Франке (нім. Herbert Werner Franke; 14 травня 1927, Відень — 16 липня 2022, Еглінг, Баварія)[3] — австрійський та німецький вчений-фізик, письменник-фантаст та редактор, один з найвідоміших німецькомовних прозаїків, що працюють у жанрі наукової фантастики. Також відомий у галузях футурології, спелеології, комп'ютерної графіки та цифрування. Його літературні твори - це переважно різножанрові антиутопії. За фахом фізик-теоретик.
Герберт Вернер Франке народився 14 травня 1927 року в місті Відень. Батько - професор електротехніки в ТУ Відня, мати за фахом перекладач-секретарк. У віці 15 років він був призваний на військову службу (1942)[4]. Служив у «Помічники ППО» Люфтваффе. Після закінчення Другої світової війни в 1945—1950 роках вивчав фізику, математику, хімію, психологію та філософію у Віденському університеті[5]. В 1950 році, захистив дисертацію з електронної оптики, але в подальшому за фахом не працював. З 1950 до 1956 рік працював у відділі преси фірми Siemens в Ерлангені. З 1957 року працював як вільний письменник. З 1973 до 1997 року він читав лекції з кібернетичної естетики («Cybernetical Aesthetic») в Мюнхенському університеті. У 1979 році Франке започаткував Ars Electronica в Лінці, Австрія. У 1979 та 1980 читав лекції «Введення до перцептивної психології» (англ. «Introduction to perception psychology») в Білефельдському університеті дизайну (англ. Bielefeld University of Design). Також у 1980 році Франке став членом німецького ПЕН-клубу й отримав звання професора[6].
Ранні оповідання Франке друкувалися в 1953—1954 роках у віденській газеті «Neue Wege». Збірник із 65 мініатюрних оповідань під назвою «Зелена комета» став його першою книжковою публікацією. Перші ж книги принесли Франке репутацію майстра світового класу. Його книги перекладені багатьма мовами світу, нагороджені літературними преміями. Відома щотижнева німецька газета «Die Zeit» назвала Франке «провідним німецьким автором у жанрі наукової фантастики». Провідним фантастом ФРН називає його й Володимир Гаков[7].
Докладний аналіз творчості Герберта Франке провів Володимир Гаков у своїй статті «Світло в кінці тунелю» (Про «пекельну Картографію» Герберта Франке, його попередників та оточення), де показав, що творчість Герберта Франке представляє собою яскравий приклад антиутопій.
Так, роман 1962 року «Скляна пастка» є прикладом антиутопії мілітаристського типу, коли весь світ влаштований за типом військової казарми, де солдати зобов'язані неухильно підкорятися армійській дисципліні й внутрішнього розпорядку (близькими аналогами такого мілітаризованого образу світу можуть служити роман Джорджа Орвелла «1984» й, на думку Володимира Гакова, роман Роберта Гайнлайна «Зоряний десант»). Близьким за ідеєю є, написаний роком раніше, роман «Мережа думки» (нім. Das Gedankennetz), де людство живе в світі — в'язниці з суворою регламентацією й контролем не тільки дій, але й думок кожної людини з покаранням за будь-які фантазії (тут простежується явна паралель з Орвеллем та Замятіним)[7].
У романі «Клітка для орхідей», який також вийшов у 1961 році, представлений інший тип антиутопії, коли звільнені від турбот і будь-якої роботи, розумні істоти деградували від неробства, перейшли на рослинний тип існування (подібно до того, як це відбувається у романі Олдоса Гакслі «Прекрасний новий світ»)[7]. Деякі критики (включаючи Сергія Бережного) відзначають значну схожість сюжетів цього роману та знятого тридцятьома вісьмома роками пізніше фільму «Матриця»[8][9].
Роман 1970 року «Нульова зона» (нім. Zone Null, не перекладався) поєднує в собі обидва типи антиутопії: світ-казарма з солдатським розкладом життя й деградований світ загального щастя, що відокремлені один від одного величезною смугою зруйнувань. У романі «Ігрек мінус» (1976 р.) світ побудований на суворій ієрархії з придушенням невідповідних типів людей. Близьким до роману «Ігрек мінус» є роман «Зірка Іова» (1988 р., нім. Hiobs Stern, у російському перекладі — «Звезда Хиоба»), проте в ньому, в рамках протидії реальній антиутопії, виникає мрія-міф про ідеальну утопію на далекій планеті[7].
У романі «Вежа зі слонової кістки», опублікованому в 1965 році, представлено вже 3 типи антиутопії: механізоване пекло, замятинский — оруелівський тоталітарний світ загальної рівності та братерства й тихе, безпроблемне стагнуюче суспільство[7].
В оповіданні «Папа Джо» 1977 року представлена антиутопічна модель нібито ідеального суспільства[7].
Герберт Франке став одним із піонерів комп'ютерної графіки та цифрового мистецтва. У 50-х — 60-х роках він експериментував зі спеціально зібраними простими аналоговими комп'ютерами, підключеними до осцилографу[10][11][12]. Один із отриманих таким способом слайдів, був представлений у розділі «піонери» виставки Touchware'98 в Чиказькому художньому інституті[13].
У 1965 році викладає сучасне мистецтво та фотографію в міжнародному коледжі в Альпбахе[14]. У 1967 р з'являється на світ перше видання його книги «Феномен мистецтва» (нім. «Phänomen Kunst», неодноразово перевидавалося під ім'ям "Комп'ютерна естетика". Феномен мистецтва» (нім. Kybernetische Ästhetik - Phänomen Kunst). У цій книзі він представив раціональну теорію сприйняття мистецтва з точки зору когнітивних процесів.
У 1968—1969 роках веде в Франкфуртському університеті семінар «Кібернетика і теорія інформації»[14].
У 1971 році в Мюнхенському видавництві Brückmann виходить книга Герберта Франке «Комп'ютерна графіка: комп'ютерне мистецтво» (нім. «Computergraphik — Computerkunst»), в тому ж році вона була переведена на англійську лондонським видавництвом Phaidon Press. У цій книзі Герберт описує історію й практику зародження жанру комп'ютерного живопису, не оминає він увагою й комп'ютерну анімацію, музику та поезію. Друге, виправлене і доповнене німецьке видання книги (ISBN 0-387-15149-4), було випущено видавництвом Springer у 1985[15].
Його робота 1973 року «Цифровий Ейнштейн» (нім. Digitaler Einstein)[16] — один з найбільш ранніх прикладів використання обробки зображень у цифровому мистецтві: поступовий перехід від впізнаваного портрета до повної абстракції посилюється з кожним роком, але все менше впливу Альберта Ейнштейна на наше бачення світу. Серія зображень була отримана за допомогою призначеної для медичної діагностики системи обробки зображень (отриманих шляхом сцинтиграфії) «Bildspeicher N» компанії Siemens[17].
З 1973 до 1997 Франке веде курс «Кібернетична естетика» (перейменований потім у «Комп'ютерну графіку») в Мюнхенському університеті[14]
У своїй книзі 1978 року «Kunst kontra Technik» Франке обговорює ідею оптимальної щільності інформації, яка повинна бути закладена в творі мистецтва. На його думку, вона повинна бути досить велика, щоб впливати на глядача досить тривалий час, але разом з тим, не перевищувати його поріг сприйняття, надлишок інформації викликатиме роздратування, а її недолік — нудьгу[18].
У 1995 році виходить його книга «Wege zur Computerkunst» а у 2002;— «Animation mit Mathematica»[19].
Герберт Франке автор понад 150 оповідань, більшість з яких увійшли до дев'яти авторських збірок, а також низки наукових публікацій. У 1981 році він написав шість радіоп'єс. У 1974—1987 рр. був упорядником п'ятнадцяти фантастичних антологій.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.