Loading AI tools
російський поет українського походження, прозаїк, культуролог, філософ, перекладач З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Євгенія Віталіївна Більченко (нар. 4 жовтня 1980, Київ) — російська поетеса українського походження, прозаїк, культуролог, філософ, перекладачка, доктор культурології, кандидат педагогічних наук, колишня професорка кафедри культурології факультету філософської освіти та науки Національного педагогічного університету імені М. П. Драгоманова, проросійська колаборантка, звинувачувана в організації мережі коригувальників вогню[2], фігурантка бази «Миротворець»[3]. Член Міжнародної академії літератури і мистецтв України, Конгресу літераторів України.
Євгенія Більченко | |
---|---|
![]() | |
Ім'я при народженні | Євгенія Віталіївна Більченко |
Народилася | 4 жовтня 1980 (43 роки) Київ, Українська РСР, СРСР |
Громадянство | ![]() |
Місце проживання | Санкт-Петербург |
Діяльність | поетеса, перекладачка, письменниця |
Alma mater | КНУКіМ |
Науковий ступінь | кандидат педагогічних наук |
Заклад | Національний педагогічний університет імені М. П. Драгоманова |
Роки активності | 2009 — тепер. час |
Жанр | лірика |
У 1997—2001 роках навчалась на культурологічному факультеті КНУ культури і мистецтв. Спеціальність: «культуролог, викладач теорії та історії культури». З 2002 року — аспірантка кафедри культурології Національного педагогічного університету імені М. П. Драгоманова. 2006 року захистила кандидатську дисертацію з релігійно-освітньої проблематики Київської Русі, у 2012 році — докторську дисертацію з проблематики діалогу культур у сучасному суспільстві.
Починаючи з 2009 публікує вірші російською мовою в українських журналах, видає власні поетичні збірки та перекладає вірші українських поетів російською мовою[4]. 2017 року заснувала літературно-поетичну студію у Києві.
До 2021 року викладала Національному педагогічного університету імені М. П. Драгоманова. Звільнена після антиукраїнських висловлювань, що набули широкого розголосу. Наприкінці 2021 року переїхала до Росії.
Сама Більченко характеризує себе як «клятий космополіт, російський поет, український громадянин, лівий філософ Європи, антиглобаліст, анархіст, постмодерніст, пацифіст і лузер» (рос. Я — проклятый космополит, русский поэт, украинский гражданин, левый философ Европы, антиглобалист, анархист, постмодернист, пацифист и лузер)[5].
Початково Більченко була однією з прихильниць Євромайдану і навіть присвятила йому вірш «Я — хлопчик, Я сплю, згорнувшись у труні калачиком…», опублікований 21 лютого 2014[6][7], який набув популярності в українському сегменті Інтернету[8]. За власними заявами, вона була волонтером організації «Правий сектор»[8], оскільки знайшла однодумців ліберального штибу в його лавах[9]. Втім уже в травні 2014 Є. Більченко опублікувала вірш, в якому українсько-російську війну назвала «громадянською».
Починаючи з 2016 року Є. Більченко починає займати все більш агресивну позицію щодо української мови та політики. Так, у грудні 2016 назвала боротьбу за українські цінності «рагулізацією»[10], а перехід громадян України на українську мову «істерикою неофітів», яка є для неї «смішною і сумною»[11]. У 2017 році в інтерв'ю російському виданню Страна UA Більченко заявила про «розчарування» у Євромайдані, та допомогу сепаратистам ЛДНР[12]. А 2018 року Більченко остаточно «розкаялася» в тому, що брала участь у Революції гідності[13] і попросила «вибачення» у світу, Донбасу та Одеси[14], а українську владу назвала «тоталітарним режимом, олігархами та нацистами», українсько-радянську війну — «громадянською»[15].
В цей час Є. Більченко вже зазнає критики патріотичних сил. Так, 26 липня 2017 Є. Більченко потрапила до списку сайту «Миротворець»[16], а в серпні 2017 C. Стерненко домігся скасування творчого вечора Євгенії Більченко[17]. Ці обставини, однак не завадили Є. Більченко надалі викладати в Університеті ім. Драгоманова до 2021 року, оскільки керівництво університету вважало, що «кожен громадянин має право на свободу думки, слова, на вільне вираження своїх поглядів»[18]. На захист Є. Більченко став і відомий російський пропагандист Захар Прилєпін[19].
У 2021 заяви Є. Більченко стають ще агресивнішими. Так, 23 січня 2021 Більченко назвала Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» «звичайним фашизмом»[20], а наступного дня записала звернення до президента України Володимира Зеленського, Більченко поскаржилась на переслідування за політичною і національною ознакою, та за «вільне висловлювання своєї думки»[21]. Лише після цього, 26 січня 2021 обурення діями Є. Більченко висловив Голова Первинної профспілкової організації працівників НПУ імені М. П. Драгоманова професор І. Т. Горбачук[22], у лютому 2021, Є. Більченко «відсторонили від викладання лекцій» в університеті[23], а у липні 2021 — остаточно звільнили[24].
Після звільнення Є. Більченко переїхала до Росії. Звідти вона скаржилася на цькування в РФ,[25] а 26 лютого 2022 року, після початку російського вторгнення в Україну, закликала українських військових здійснити державний переворот та повалити чинну владу України[26].
25 серпня 2022 року Печерською окружною прокуратурою міста Києва Більченко повідомлено про підозру у державній зраді, створенні на замовлення російських спецслужб мережі агентів для отримання даних про розташування ЗСУ та тероборони, дії спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу, заперечення збройної агресії РФ проти України[27]. Також про підозру повідомлено двом її спільникам[28][29].
Публікувалася в часописах: «Золотой век» (Київ), «Ренессанс» (Київ), «Art-ШУМ» (Дніпропетровськ), «Литера_Dnepr» (Днепропетровск), «Склянка часу» (Канів — Мьонхенгладбах), «Дети Ра» (Москва), «Зинзивер» (Санкт-Петербург), «Писатель. XXI век» (Санкт-Петербург), «Ковчег» (Ростов-на-Дону), «Север» (Петрозаводськ), «Дарьял» (Владикавказ) тощо. Окремі твори друкувалися в альманахах «Современный Ренессанс» (Київ), «Каштановый дом» (Київ), «Золотая Ника» (Одеса), «Крылья» (Луганськ), «Пушкинское кольцо — 2010» (Черкаси), «Семейка» (Вупперталь), в антологіях «Пушкинская осень в Одессе — 2009» (2009), «Мы помним… (1945—2010)» (2010), «Согласование времен 2010. Поэзия» (2011), «Лит-Ё» (2012). Україномовні твори публікувалися в часописах «Золота доба» (Київ), «Просто неба» (Львів), в альманахах «Ну що б здавалося слова…» (Київ), «Витоки» (Острог), в антології «Літпошта (збірка молодої поезії, і не тільки…)» (2009).
Автор 15 поетичних збірок, 2 одноосібних монографій, близько 150 наукових статей. Стипендіат Верховної Ради 2015—2016 років[30]. Розробник авторської магістерської програми для студентів спеціальності «Культурологія» за напрямом «Прикладна культурологія: проблеми полікультурності і толерантності» (чинна з 1 вересня 2016 року).
Вірші автора в перекладі українською мовою В. Богуславської опубліковано в антології «А українською — так» (2010).
Переклади (Євгенія Більченко, Любов Лібуркіна, Тамара Гордієнко) поезій Ігоря Павлюка опубліковано книгою «Исповедь последнего волхва» (Санкт-Петербург: Алетейя[ru], 2012).[31][32][33]
До березня 2021 року (коли її відсторонили від викладання на період розслідування її українофобських висловлювань) Більченко була професором філософії Національного педагогічного університету імені М. П. Драгоманова.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.