Loading AI tools
книга З Вікіпедії, вільної енциклопедії
«Будинок, в якому…» (рос. Дом, в котором…) — роман вірменської письменниці Мар'ямі Петросян, надрукований в 2009 році. Являє собою яскраве і своєрідне описання замкнутого соціуму, його характерних особливостей, нюансів адаптації новачка в сформованому колективі на прикладі інтернату для дітей-інвалідів. Місце і час дії навмисно абстраговані, а в сюжеті значну роль відіграють фантастичні мотиви.
Будинок, в якому... | ||||
---|---|---|---|---|
рос. Дом, в котором… | ||||
Жанр | роман | |||
Форма | роман | |||
Автор | Мар'ям Петросян | |||
Мова | російська | |||
Написано | 2009 рік | |||
Опубліковано | 2009 | |||
Нагороди | ||||
| ||||
Книгу Мар'ям почала писати в 1991 році[1], але ідея Будинку, образи його героїв з'явилися раніше.
Перший варіант, зовсім не схожий на цей, був написаний в кінці вісімдесятих. Я почала писати про Будинок, коли була однолітком його героїв. А малювати раніше, ніж почала писати про них. Виходить що задум і герої набагато старші ніж сама книга.[2]
В романі не було спочатку заданого сюжету. Все почалося з простої історії: хлопчик потрапляє в нове місце, в чуже оточення[3]. За словами Петросян, вона вигадувала героїв, створювала їм ситуації, і надалі вони діяли самі, а вона з інтересом спостерігала за ними[4]. І знайомилася разом з новачком, який потрапив туди незадовго до випуску.
Я тоді писала одночасно три твори. Одна — про хлопчика, якого звали Ерік. В нього був дуже гарний вітчим. Вітчим і привіз його у цей Будинок. Разом з ним я і відкривала свій Будинок для себе — першим я зустріла Бандерлогу Лері. Я вирішила, що він там головний. Потім Ерік познайомився з Чорним, і я зрозуміла, що ні, мабуть, головний саме Чорний. Потім з'явилися Сфінкс, Сліпий і всі інші.[5]
В деяких деталях сюжету знайшли своє відображення епізоди життя письменниці. Вона згадує, як в московський період свого життя їй з чоловіком довелося пожити в двокімнатній квартирі, де проживали дев'ять студентів-вірмен. Вони спали в одній кімнаті, на ніч клали на підлогу матраци, і в тій квартирі діяли встановлені ними правила, наприклад, не водити на ніч дівчат. Цей звід законів висів на стіні, і його намагалися виконувати[3].
Дуже важким був шлях книги, до того як вона потрапила до видавництва. В 1998 році Мар'ям подарувала рукопис своїй московській знайомій, а син знайомої віддав книгу другові. Роман пролежав в столі у друга майже десяток років, доки той не зібрався переїжджати. Знайшовши книгу, він її прочитав, дав прочитати брату, той дав книгу подрузі, а вона — своєму викладачу вокалу. У викладача брала уроки Шаши Мартинова, головний редактор видавництва «Гаятрі», і вона вирішила прочитати рукопис. А прочитавши, почали тим же шляхом шукати автора[6]. В січні 2007 року видавництво знайшло автора.
На пропозицію надрукувати книгу Мар'ям попросила час до вересня[4] — для того, щоб дописати фінал. «Тоді мені здавалося, що рік це дуже багато. Цей рік пролетів з неймовірною швидкістю», — згадувала письменниця[6]. Фінал писався важко — спроби зібрати сюжет у щось єдине приводив до обриву сюжетних ліній і прогалин в викладі, а персонажі пручалися і не хотіли брати участь у фіналі, не бажали розлучатися і йти в зовнішність[4].
Назва роману змінилася перед публікацією:
Книга називалася «Будинок, який …». Теж, звичайно, не дуже, але стара назва для мене асоціювалася з «Будинком, який побудував Джек». А нове ні з чим не асоціюється. У видавництві Livebook пояснили, що нинішню назву запропонував якийсь дуже відомий поет — вже не знаю, хто саме.[5]
Юнак на прізвисько Курець (Курильщик) свариться зі своєю групою — зразково-показовими лицемірами і ябідами, і його переводять в іншу. З цього моменту і починається його знайомство з Будинком — інтернатом для дітей-інвалідів з більш ніж столітньою історією, місцем, повним таємниць і містики. Разом з Курцем читач знайомиться з мешканцями Будинку, з його правилами і з усталеними традиціями. Дізнається, що всіх мешканців, навіть вихователів та директорів, називають тільки по прізвиськам, що до випуску залишилося менше року, а страх перед «зовнішнім» — тим, що знаходиться за межами Дому — такий, що жоден випуск не проходить спокійно. Попередній випуск, сім років тому, став найстрашнішим в історії Будинку — випускники, розділені на два угруповання, втопили Будинок в крові.
Коли автор дає можливість побачити Будинок очима інших вихованців, виявляється, що існує паралельний світ, «виворіт будинку». Що деякі мешканці — Ходаки, вони вміють йти туди, зникаючи в реальному світі, і повертатися назад. А інших — Стрибунів — туди закидає, і вони можуть повернутися через дні і тижні перебування в комі в реальному світі, але проживши при цьому багато років там. Що директор не має влади над вихователем, вихователь — над Сліпим, а Сліпий вважає, що він не лідер в інтернаті, а лише виконує волю Будинку.
З наближенням розв'язки відкривається все більше невідомого, і все більше виникає питань. І головне питання для мешканців — піти або залишитися, адже після цього випуску Будинок буде знесено. І одні вибирають піти: піти в зовнішній світ і назавжди залишитися там, де вони народилися. А інші — залишитися: залишитися з Будинком і піти в інший, що належить тільки їм світ. Може бути, не назавжди.
В основний період дії — в останній рік перед випуском - у Будинку є п'ять груп старших вихованців. Перша — Фазани, група інвалідів візочників (у книзі використовується слово колясник), в якій сконцентровані всі на навчанні та здоров'ї і далекі від життя інших мешканців Будинку. Друга група — Щури, мають немислимі зачіски, галасливі і запальні, у них завжди з собою ножі або бритви. Учні третьої групи, Птиці, постійно носять траур у пам'ять про померлого брата-близнюка їх ватажка Стерв'ятника, вирощують рослини в горщиках. У Четвертій групі, (що не має назви), лідером є Сліпий, він же вважається ватажком всього Будинку. П'ятої групи у Будинку немає; п'яту і шосту кімнату через чисельність займає Шоста група — Пси: вони ходять у шкіряних нашийниках.
Дівчата живуть в іншому крилі, розділені на три групи (або ж одна об'єднана група), і аж до самих останніх місяців існування Будинку їхнє життя мало перетинається з життям юнаків.
Видана в листопаді 2009 року тиражем 5000 екз. В 2010 і 2011 роках видавалися додаткові тиражі по 5000 екз.[7]
Італійський переклад був представлений на Туринській книжковій ярмарці яка проходила з 12 по 16 квітня 2011 року[6]. Роман виданий під назвою La casa del tempo sospeso — «Будинок поза часом», «Будинок з часом, що зупинився». Автор перекладу — Емануела Гуерчетті. Книга надійшла в продаж 5 травня.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.