Loading AI tools
неофіційна назва реактивних систем залпового вогню БМ-8 (калібр 82 мм), БМ-13 (калібр 132 мм) та БМ-31 (калібр 310 мм) З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Катюша — неофіційна назва реактивних систем залпового вогню БМ-8 (калібр 82 мм), БМ-13 (калібр 132 мм) та БМ-31 (калібр 310 мм). Система перебувала на озброєнні Червоної армії під час Другої світової війни.
«Катюша» | |
---|---|
![]() БМ-13Н на шасі Studebaker US6 (з опущеними бронеплитами захисту від вихлопу) в Центральному музеї німецько-радянської війни у Москві | |
Тип | РСЗВ |
Походження | Радянський Союз |
Історія використання | |
На озброєнні | 1939 |
Оператори | ![]() |
Війни | Друга світова війна |
Історія виробництва | |
Розробник | Георгій Еріхович Лангемак Б.С. Петропавловський, В.А. Артемьєв, М.І. Тихомиров і Ю.А. Побєдоносцев. |
Виробник | Воронезький завод Комінтерну |
Виготовлення | 30.06.1941 |
Варіанти | БМ-13, БМ-8-24, БМ-8-36, БМ-8-48, БМ-31-12. |
Характеристики | |
![]() |
У списку договірних робіт, що проводилися Реактивним Науково-Дослідним Інститутом (РНДІ) для Автобронетанкового Управління (АБТУ), остаточний розрахунок за яким мав проводитися в першому кварталі 1936 року, згадується договір № 251618с від 26 січня 1935 — дослідний зразок ракетної установки на танку БТ-5 з 10-ма ракетами[1]. Подібні ракети спочатку розроблялися під установку на літаки Су-2[2].
У 1938-1941 І. І. Гвай, В. Н. Галковський, А. П. Павленко, А. С. Попов та інші створили багатозарядну пускову установку, змонтовану на вантажному автомобілі[3][4].
Ракетна механізована установка призначалася для забезпечення хімічного нальоту ракетними хімічними снарядами /СОВ і НОВ/ 132 мм з ємністю 7 літрів. Установка дозволяла вести вогонь по площах як одиночними пострілами, так і залпом у 2 — 3 — 6 — 12 і 24 постріли. «Установки, зведені в батареї 4 — 6 машин, представляють із себе дуже рухливий і потужний засіб хімічного нападу на дистанцію до 7 кілометрів».
Установка і 132 мм ракетний хімічний снаряд на 7 літрів отруйної речовини пройшли успішно полігонні і державні випробування, прийняття їх на озброєння було заплановано в 1939 році.
В таблиці практичної влучності ракетно-хімічних снарядів зазначалися дані механізованої автомобільної установки для раптового нападу стрільбою хімічними, осколково-фугасними, запальними, освітлювальними та ін. ракетними снарядами. I-й варіант без приладу наведення — кількість снарядів одного залпу — 24, загальна вага отруйної речовини випуску одного залпу — 168 кг, 6 автомобільних установок замінюють сто двадцять гаубиць калібру 152 мм, швидкість перезаряджання автомашини на 24 постріли — 5-10 хв., кількість обслуговчого персоналу — 20-30 чол. на 6 автомашинах. В артилерійських системах 3 Артполку. II-варіант з приладом управління[5][1].
У березні 1941 проведено успішні полігонні випробування установок БМ-13 зі снарядом калібру 132 мм.
Рішення про термінове розгортання серійного виробництва реактивних снарядів М-13 і пускової установки, що одержала офіційну назву БМ-13, було прийнято за кілька годин до початку німецько-радянської війни[7]. Поява цієї грізної техніки, яку згодом прозвали «Катюшами», виявилася для німців великою несподіванкою.
Перша окрема експериментальна батарея польової реактивної артилерії з семи установок була відправлена на фронт у ніч із 1 на 2 липня 1941 під командуванням капітана Івана Андрійовича Фльорова. Своїм першим залпом батарея повністю знищила залізничний вузол Орша разом із німецькими ешелонами, що перебували на ньому.
Виняткова ефективність цієї зброї сприяла швидкому нарощуванню темпів виробництва реактивного озброєння. У міру надходження бойової техніки від промисловості почалося формування полків реактивної артилерії, один залп кожного з яких становив 576 снарядів. При цьому жива сила й бойова техніка противника знищувалися на площі понад один квадратний кілометр.
Реактивний 132-мм осколково-фугасний снаряд та пускова установка БМ-13 були прийняті на озброєння артилерії 21 червня 1941[8].
26 червня 1941 на заводі імені Комінтерну у Воронежі було завершене складання перших двох серійних пускових установок БМ-13 на шасі ЗІС-6. Наступного дня установки були відправлені своїм ходом до Москви.
Вперше застосовано в бойових умовах 14 липня 1941 в районі Рудні[9].
Метою розробки було створення досконалішої установки, в конструкції якої були б враховані всі зміни, внесені раніше в різні модифікації установки М-13 і створення такої метальної установки, яку можна було б виготовляти і збирати на стенді та в зібраному вигляді встановлювати і збирати на шасі автомашини будь-якої марки без великої переробки технічної документації, як це мало місце раніше.
Мета була досягнута розчленуванням установки М-13 на окремі вузли. Кожен вузол розглядався як самостійний виріб з присвоєнням йому індексу, після чого він міг бути використаний як складовий виріб в будь-якій установці.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.