Loading AI tools
американський композитор З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Чарльз Едвард Айвз (англ. Charles Edward Ives, 20 жовтня 1874, Данбері, Коннектикут — 19 травня 1954, Нью-Йорк) — американський композитор.
Айвз Чарльз | |
---|---|
![]() | |
Основна інформація | |
Дата народження | 20 жовтня 1874[1][2][…] |
Місце народження | Данбері[3] |
Дата смерті | 19 травня 1954[1][2][…] (79 років) |
Місце смерті | Нью-Йорк, Нью-Йорк, США[4][3] |
Поховання | Wooster Cemeteryd[5] |
Громадянство | ![]() |
Професія | композитор |
Освіта | Єльський університет, Гарвардський університет і Hopkins Schoold |
Вчителі | Horatio Parkerd |
Інструменти | орган |
Мова | англійська |
Жанри | симфонія |
Членство | Американська академія мистецтв та літератури |
Нагороди | |
Батько | George Ivesd |
Мати | Mary Elizabeth Parmeleed[6] |
charlesives.org | |
![]() |
Айвз народився у сім'ї військового капельмейстера, засновника оркестру Данбері. Основи контрапункту та гармонії майбутній композитор вивчив під керівництвом батька, Джорджа Айвза. Музичні смаки юнака формувались під впливом пісень Стівена Фостера. Композиторські здібності проявив у дванадцятирічному віці. Можливо, любов до музичних експериментів Чарльзу прищепив батько. Він розвивав композиторські здібності сина, за допомогою доволі цікавих вправ: добирати акомпанемент до мелодії в іншій тональності, складати політональні канони та фуги, цілотонові п'єси, настроювати фортепіано по чвертьтонах.
З 14 років служив у церкві органістом, паралельно опановував гру на фортепіано, грав у оркестрі батька. Починаючи з 1894 року, вчився в Єльському університеті, де студіював музику в класі Х. Паркера. 1898 року закінчив університет та переїхав до Нью-Йорку. Почав працювати у страховій компанії, згодом заснував свою. Був переконаним, що творчість і заробляння грошей — різні речі, адже в такому випадку композитору доводиться писати те, що продається, а не творити по-справжньому. Весь вільний час приділяє написанню музики. З 1918 року в Айвза виявили хворобу серця, і він був змушений залишити музику, завершивши композиторську діяльність у 1927 році.
Айвза можна сміливо назвати композитором-новатором свого часу. Він любив дисонанси і одним з перших випробував у своїй творчості чимало модерністських засобів: поліритмію, політональність, додекафонію, чвертьтонове письмо, кластери, алеаторику. Типово для Айвза цитування американського фольклору, гімнів, духовної музики. Яскраве вираження ця риса творчого почерку автора знаходить у творі «Четверте липня» (третя частина симфонії «Свята Нової Англії»). Мета композитора — відтворити реальну звукову картину святкової ходи, що він і досягає завдяки одночасному (але не ритмічному, дещо викривленому) звучанню цитат з пісень Громадянської війни та маршів Джона Філіпа Сузи. Айвз так химерно «ховає» популярні мелодії у музичній тканині, що впізнати їх можливо тільки при читанні партитури.
Надзвичайно цікава сторінка музичних експериментів мистця — використання різноманітних просторових ефектів. Найкращим прикладом такого твору є «Запитання без відповіді[en]», 1908. На написання цієї композиції його надихнули експерименти батька, який шукав нові можливості звучання корнету на березі озера (поблизу їхнього дому). Це перше використання тиші, що звучить в американській музиці. Сам автор зазначав в партитурі: «Струнні грають весь час ррр без зміни темпу. Вони повинні відтворити „мовчання друїдів, котрі нічого не знають, не бачать і не говорять“. Труба інтонує „вічне запитання буття“ і промовляє його тим самим тоном щоразу».[7] Композитор використовує кінематографічні прийоми: віддаляє події в часі та просторі (партії труби та флейти в партитурі не перетинаються; струнні слід розмістити віддалено від флейт та труби).
Його музика мала довгий шлях до свого слухача. Американці, виховані на розважальній музиці, закохані в «солодкий» романтизм П. Чайковського та С. Рахманінова, були не готові сприймати експериментально-інтелектуальне мистецтво Айвза. Його часто звинувачували в дилетантизмі за «нерегламентовані» дисонанси. Жодне видавництво не хотіло видавати його творів. На початку 1920-тих рр.. за власні кошти він видає сонату «Конкорд[en]» та збірник «114 пісень».
Одним із улюблених жанрів Айвза була пісня (працює над жанром близько 40 років). Пісні композитора — своєрідний міжкультурний діалог: він кладе на музику власні тексти, переспівує відомі поезії (наприклад «Я не гніваюсь» Г. Гейне чи «В літніх полях» Г.Аллмерса[ru], які у свій час переспівували Р. Шуман, Й. Брамс). Цікаво, що до збірки ввійшли 9 творів, які не призначені для публічного виконання. Це авторський приклад того, як не можна писати пісень, про зазначає Ч. Айвз у передмові. Ще одна особливість вокальної лірики музиканта — кілька пісень є перекладенням інструментальних творів для голосу з супроводом (до того в музичній практиці все було навпаки — композитори часто використовували пісенні мотиви у симфонічній творчості). Наприклад, п'єса «Озеро» поєднується з авторським текстом у пісні «Спогад».
Ще одна характерна особливість творчості Айвза — тяжіння до програмності, при чому детальної, конкретизованої текстом. Відомим є факт цікавого трактування пісень Шуберта, які композитор виконував на корнеті, а вірші роздавав слухачам. Видання деяких творів супроводжуються авторськими поясненнями-трактатами («Конкорд» та збірник «114 пісень»).
Композитор часто робив кілька редакцій своїх творів, тому у нотографії митця одні й ті ж композиції зазначені з різними датами.
Емоційно-образний світ музикант розуміє як систему опозицій: сила-слабкість, складність-простота, більшість — меншість, музика — звук, суть — манера. В естетичній системі сила духу знаходить вираження через складність музичної мови, щільність фактури, дисонантність гармонії, складність виконання. Справжнє мистецтво — те, яке потребує значних інтелектуальних і професійних зусиль. Проста і милозвучна музика недостойна людини. Айвз один з небагатьох творців, для якого точність виконання непринципова — адже помилки частина буття, яка має право існувати, особливо в музиці. Знамените прохання до переписувача, який намагався «підчистити» гармонію: «Не намагайтесь зробити все „мило“. Всі неправильні ноти — правильні[8]».
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.