Loading AI tools
українська художниця кераміки і педагогиня З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Людмила Іванівна Фурдигайло (нар. 1 січня 1923, Смоленськ) — українська художниця декоративного мистецтва і педагог; член Спілки радянських художників України з 1964 року[1]. Дружина художника Володимира Криштопенка[2].
Фурдигайло Людмила Іванівна | ||||
---|---|---|---|---|
Народження | 1 січня 1923 (101 рік) Смоленськ, РСФРР, СРСР | |||
Країна | ![]() ![]() | |||
Навчання | Одеське художнє училище (1950) | |||
Діяльність | художниця, викладачка | |||
Вчитель | Жук Михайло Іванович, Коновський Петро Сергійович, Постель Олександр Борисович і Сарапова Сусанна Михайлівна | |||
Відомі учні | Богач Валерій Олексійович і Гупалова Євгенія Федорівна | |||
Працівник | Ленінградський фарфоровий завод імені Михайла Ломоносова і Одеське художнє училище | |||
Член | Спілка радянських художників України | |||
У шлюбі з | Криштопенко Володимир Васильович | |||
| ||||
Народилася 1 січня 1923 року в місті Смоленську (нині Росія) у сім'ї робітників. У 1935 році з сім'єю переїхала до Одеси, де у 1940 році закінчила середню школу № 80 і вступила на архітектурний факультет Одеського інституту інженерів цивільного і комунального будівництва. У роки німецько-радянської війни залишилася в окупованому місті. У 1942 році подала документи до Одеського художнього училища, де весь перший курс займалася архітектурним пейзажем, але потім перевелася на керамічний факультет. Упродовж 1944 року працювала в штабі Одеського військового округу кресляркою, після чого прослухала курс архітектури будівельного факультету Одеського відділення Ленінградського заочного індустріального інституту[2]. Протягом 1946—1950 років продовжила навчання на керамічному факультеті Одеського художнього училища, де її педагогами були Михайло Жук, Петро Коновський, Олександр Постель, Сусання Сарапова. Дипломну роботу — чайний сервіз та статуетку «На ковзанах», захистила на «відмінно», здобула спеціальність художник-виконавець по кераміці[2].
Протягом 1950—1958 років працювала на Ленінградському фарфоровому заводі імені Михайла Ломоносова: з листопада 1950 року по грудень 1955 року — художницею; з грудня 1955 року по грудень 1956 року — цеховим майстром та з грудня 1956 року по листопад 1958 року знову художницею. З грудня 1958 року по листопад 1960 року працювала художником декорування скла на Одеському скляному заводі. Протягом 1960—1969 років викладала в Одеському художньому училищі[2]. Серед учнів: Валерій Богач, Євгенія Гупалова, Олександр Дмитрієв, Ліана Кнюх, Євген Оленін. У 1969—1978 роках трудову діяльність продовжила художником в оформлювальному цеху Одеського художньо-виробничого комбінату Художнього фонду УРСР, при цьому за сумісництвом вела четвертий дипломний курс у художньому училищі. У 1978 році вийшла на пенсію[2]. Мешкає в Одесі в будинку на вулиці Торговій, № 2[1].
Працювала в галузі декоративного мистецтва (художня кераміка, порцеляна). Серед робіт:
Брала участь у республіканських виставках з 1956 року, зарубіжних — з 1955 року.
Роботи художниці зберігаються в Ермітажі та Державному російською музеї у Санкт-Петербурзі, Всеросійському музеї декоративного мистецтва у Москві, Одеському історико-краєзнавчому музеї[2].
Живописний портрет художниці у 1970 році написав одеський художник Олексій Лихоліт[3].
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.