У Баварії в 1911 році був одним із засновників та першим головою організації, що була першою з офіційно зареєстрованих українцями в Мюнхені. 22 березня 1911 року міська влада офіційно зареєструвала Українське Освітнє Товариство (УОТ) в Мюнхені (Ukrainischer Bildungsverein in München). Першим головою спілки став студент Михайло Паращук. Серед засновників також були: Бруно Гофман, Кость Морозовський (кандидат медицини), Володимир Кобринський (виходець з Сербії, представник Академії мистецтв), Кость Стаховський, Олександер Бокров, Олександр Скоропис, Еусебіюс Липецький, Микола Федюк.
Ще до війни М.Паращук отримував запрошення на посаду професора в Мюнхенському інституті декоративного мистецтва, здобув відомість та визнання своїми скульптурними роботами. Після поразки українського державницького руху виїхав до Болгарії, де продовжував мистецьку роботу, а водночас зазнавав переслідувань і помер у напівзабутті й самотності в грудні 1963 року.
Деякий час працював у майстерні славетного О. Родена. З 1898р. проживав у Львові, потім— у Варшаві (1902—1905), у Москві (1910—1911) і Києві (1911—1913). У 1913 році Паращук при переїзді австро-російського кордону був затриманий австрійською владою, звинувачений у шпигунстві й ув'язнений в концтаборіТалергоф (поблизу Зальцбургу,[2]Штирія). 1914 року вдалося вибратися з табору.
У Болгарії Михайло Паращук брав активну участь у громадському житті української еміграції, був активним діячем товариства, організував з'їзд української еміграції. Він кавалер ордена Кирила і Мефодія.
У 1920—1930-х роках був активним діячем болгарсько-українського Товариства.
Мав доньку, чоловіком якої був художник, директор Львівської картинної галереї Іван Іванець[3].
Помер у Бані Карловій Пловдівського округу чи Софії, похований у Софії.
Пам'ятник загиблим полоненим-українцям у Раштаті (Німеччина)
Брав участь у революційному русі 1905 року проти російського царизму. Під час Першої світової війни був в'язнем концтабору Таллергоф (1914). Потім працював в австрійському Червоному Хресті у Раштатті (1915—1918), де вів керамічну школу. У місті Вецляр виконав пам'ятник полеглим українським полоненим (1918, камінь). З 1918р. як представник Червоного Хреста відвідував балканські країни. У 1920р. перебував у складі дипломатичної місії УНР у Ревелі (Естонія). Від 1921р. і до кінця життя жив у Софії. Був одним з ініціаторів Болгарсько-Українського Товариства і товариства «Громада». 1926р. організував з'їзд української еміграції і очолив Малу Раду, обрану на ньому.
Працював у галузі портрета, декоративної та монументальної скульптури. Перша виставка творів М. Паращука відбулась у Варшаві (1912). У доболгарський період виконав близько 30 портретів— В. Стефаника, С. Людкевича (обидва— 1906), Т. Шевченка (1912), І. Франка, М. Лисенка (обидва— 1913), О. Олеся, М. Яцківа, ряд жанрових композицій, в яких помітні риси роденівського імпресіонізму. М.Паращук є автором відомого пам'ятника А. Міцкевичу у Львові (1905—1906, бронза, граніт) у співробітництві з А. Попелем. Брав участь в оформленні Оперного театру, Університетської бібліотеки і Промислового музею у Львові. У Болгарії створив близько 40 бюстів і барельєфів, позначених рисами-академізму,— Д. Благоєва, X. Ботева (обидва— 1922), П. Яворова, Ц. Бакалова-Церковського, М. Драгоманова, С. Караджі, А. Константинова, С. Шлінгірова, М. Арнаудова, Й. Пекорева, Г. Дедчева, Р. Дедева. Автор пам'ятника М. Драгоманову в Софії (1933, бронза, граніт). Йому належить художнє оформлення таких будинків у Софії: Народний банк, Судова палата, Міністерство оборони, Військова Академія, Бібліотека Св. Кирила і Мефодія, ректорат університету ім. К. Охридського, Академія наук, Оперний театр, будинки посольств Угорщини і Франції, Партійний дім. У музеях Тернополя зберігаються гіпсовий і бронзовий автопортрети митця (1942).
Помер М. Паращук 1963р. у селі Баня Картова Пловдивського округу, похований у Софії (Болгарія).
Проект пам'ятника Шевченкові у Львові (1910–1911, не реалізовано)
Проект пам'ятника Словацькому у Львові (1910–1911, не реалізовано).
Проект фонтану зі статуєю німфи на розі вулиці Коперника і Стефаника у Львові (1910–1911, не реалізовано).
Протягом своєї творчості виконав близько 30 скульптурних портретів:
жанрових композицій— «Танок» та «Скрипачка» з циклу «Поневолені» (обидві— 1905—1907).
Паращук— автор пам'ятників загиблим воїнам у таборах полонених у Венцлярі та Раштаті, пам'ятника на могилі М.Драгоманова у Софії (1932). Створив ряд монументально-декоративних скульптур для будівель болгарської столиці, якими прикрашено Військову академію, Народну бібліотеку, Софійський університет, Музичний театр.
У ранніх творах переважає нахил до роденівського імпресіонізму і психологізму, в болгарський період творчості домінує академічний стиль.
Учасник і переможець численних міжнародних виставок. Серед його нагород— орден Кирила і Мефодія Болгарії.
Видано бібліографічний покажчик «Михайло Паращук» Любомири Бойцун.
Болгарія вшановує нашого славетного земляка // Свобода.— 1998.— 19 лист.
Бурило-Величева О. У Варваринці, до Паращука // Вільне життя.— 2007.— 10 жовт.— С. 4.
Вони творили мистецтво // Тернопіль вечірній.— 2003.— 20 листоп.— С. 11.
Гриб А. Славним землякам: [Виставка, присв. 110-річчю народ. художника А.І.Манастирського та скульптора академіка М.І.Паращука ] // Вільне життя -1988.— 31 груд.
Губ'як В Славетні імена Теребовлянщини: (Михайло Паращук) //Дивослово.— 1996.— №9.— С. 22—25.
Дністренко Я. Михайло Паращук повернувся додому: Урочиста академія з нагоди 120-річчя від дня народж. художн. // Тернопіль вечірній.— 1999.— 20 січ.
Додому не було вороття…: [про М. Паращука] // Нова Тернопільська газета.— 2003.— 26 листоп.— С. 2.
Дуда І. Як символ братерства: До 100-річчя з дня народження М.І.Паращука // Вільне життя— 1978.— 15 лист.
Дуда І. Скульптор двох народів // Наша культура.— Варшава, 1978.— №12.— С. 10— 11.
Дуда І. Вулиці змінюють імена: Бібліографічні відомості про М.Паращука // Тернопіль вечірній.— 1992.— 6 черв.
Дуда І. Митці-тернополяни в діаспорі: Скульптор і громадський діяч Михайло Паращук // Тернопіль.— 1994.— №2— 3.— С. 21.
Дуда І. Тернопільщина мистецька: Укр. і болг. скульптор, громадський діяч Михайло Паращук // Свобода.— 1992.— 10 лист.— С. 3.
Забутий Україною, гнаний на чужині… // Свобода.— 1998.— 21 лют.
Зозуляк Є. Український Мікеланджело // Вільне життя.— 2003.— 18 листоп.— С. 3.
Краснодемський В. Завжди і всюди він залишався українцем: Рецензія на книгу М.Ониськіва «Михайло Паращук» // ГолосУкраїни.— 1998.— 28 квіт.
Маловідомий пам'ятник Михайла Паращука в Софії // Мистецтво української діаспори. Повернуті імена.— К., 1998.— Вип. 1.— С. 22.
Мельничук Б. Симон Петлюра і Михайло Паращук // Тернопіль вечірній.— 1994.— 28 верес.
Мельничук Б. «Цього листа пишу до Вас більше 14 років…», або Чи буде у Тернополі виставка про Михайла Паращука // Тернопіль вечірній.— 1996.— 14 груд.
Миколайчук Т. «…І камінь розплющив очі»: в облдержархіві відкрито виставку з нагоди 125-річчя від дня народження М.Паращука // Тернопіль вечірній.— 2003.— 20 листоп.— С. 11.
Михайло Паращук: Бібліографічний та документальний покажчик.— Тернопіль, 1999.— 31 с.— (Держ. архів Терноп. обл., Тернопільська державна обласна наук. бібліотека).
Михайло Паращук. Скульптор, художник, громадський діяч // Визначні постатті Тернопілля.— К., 2003.— С. 149—150.
Мушинка М. Доля дружини та доньки М. Паращука // Дзвін.— 2001.— №1.— С. 129—133.
Образи живі і неповторні: [Про серію скульптурних портретів укр. інтелігенції, виконаних М. Паращуком в 1906—1907 роках] // Голос України.— 1999.— 6 лют.— С. 9.
Ониськів М. Землякова слава: (Заново віднайдена) //Комсомольське плем'я (Вінниця).— 1963.— 17 лип. (Перша прижиттєва публікація про скульптора на наших теренах).
Ониськів М. Михайло Паращук: Історія його життя, або як він повертався в Україну.— Тернопіль: Збруч, 1998.— 107 с.
Ониськів М. Михайло Паращук: Китиця слів на його 35-річну могилу // Тернопіль вечірній.— 1998.— 24 груд.
Ониськів М. Мій Паращук— наш Паращук! // Вільне життя.— 2004.— 13 січ.— С. 3.
Ониськів М. Ровесник болгарської волі, стадник нашої долі: Минуло 130 років з дня народження видатного українського митця, нашого краянина Михайла Паращука / М. Ониськів, В. Краснодемський // Вільне життя.— 2008.— 21 листоп.— С. 6.
Ониськів М. Скульптор Михайло Паращук //Теребовлянщина: краєзнавчий і літературно-мистецький альманах-календар на 2001 рік.— Тернопіль, 2001.— С. 338—343.
Ониськів М. Тернопільське ВПУ— 4: День Михайла Паращука // Вільне життя.— 2008.— 28 листоп.— С. 6.
Ониськів М. Що я не сказав про М. Паращука в книзі, йому присвяченій // Вільне життя.— 1948.— 14 лист.
Ониськів М., Краснодемський В. Ровесник болгарської волі, страдник нашої долі // Голос України.— 1998.— 21 лист.
Ониськів М. Паращук Михайло Іванович (16.11.1878-24.12.1963)— скульптор, громадський діяч / М.Ониськів, Р.Півторак, Б.Хаварівський, Л.Щербак // Тернопільський енциклопедичний словник: у 4 т. / редкол.: Г.Яворський та ін.— Тернопіль: Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008.— Т.3: П—Я.— С.28—29.— ISBN978-966-528-279-2.
Осів І. ВПУ №4— ім'я Паращука // Тернопіль вечірній.— 2003.— 18 груд.— С. 2.
Паращук Михайло (16.11.1878—24.12.1963)— всесвітньо відомий скульптор, архітектор, дипломат, громадський і політичний діяч // Теребовлянщина.— Львів, 1999.— Вип. 1 .— С. 104.
Паращук Михайло: (Коротка біографія) // Підкова І., Шуст Р. Довідник з історії України. В 3-х т.— К., 1993.— Т. 2.— С. 338.
Паращук Михайло Іванович (1878—1963)— скульптор, гром. політ. діяч, дипломат // Історія України.— 1999.— №1— 2.— С. 98.
Паращук Михайло Іванович (16.11.1878—24.12.1963) // Митці України: Енциклопед. довідник.— К., 1992.— С. 446—447.
Паращук Михайло Іванович (16.11.1878—24.12.1963) // УРЕ.— 2-е вид.— К., 1982.— Т. 8.— С. 175.
Печінка Т. Хроніка життя Михайла Паращука // Русалка Дністрова.— 1998.— №21— 22.— С. 2.
Печінка Т. Михайло Паращук. Про нього та його творчість розповідають документи // Русалка Дністрова.— 1998.— №2.
Півторак Р. Український Мікеланджело: в ТВПУ № 4 відбулась міжнародна науково— практична конференція з нагоди урочин Михайла Паращука // Свобода.— 2008.— 3 груд.— С. 2.
Позднякова Т. Славетний учень славетного Родена: До 120-річчя з дня народження М. Паращука //Тернопіль вечірній.— 1998.— 14 лист.— С. 5.
Поліщук О. Велике життя великої людини // Свобода.— 2009.— 23 січ.— С. 4.
Савка Л. Під його руками оживав камінь // Свобода.— 2003.— 15 листоп.— С. 5.
Степовик Д. Митець у ворожому тилу: Недосліджені сторінки творчості М.Паращука: Про спорудження пам'ятника-монумента полеглим полоненим рос. армії— вихідцям з України у Вецлярі (Німеччина) в 1918 р. //Жовтень.— 1989.— №7.— С. 85—89.
Степовик Д. Пам'ятник Адамові Міцкевичу у Львові і доля скульптора Михайла Паращука // Скарби України.— К., 1990.— С. 151—160.
Степовик Д. Скульптор Михайло Паращук: Життя і творчість.— Едмонтон— Торонто— Київ: Вид-во Канадського ін-ту укр. студій, Альбертський університет, 1994.— 223 с.
Стецько В. Між паралелями двох культур: у постійній експозиції краєзн. музею виокремлено розділ «Михайло Паращук— визначний український та болгарський скульптор» // Свобода.— 2008.— 24 груд.— С. 7.
Стецько В. Скульптор-психолог Михайло Паращук //Ровесник.— 1998.— 19 лист.
Струсівські зустрічі: Й.Сліпий, Й.Гірняк, М.Паращук, С.Будний: Творчість М.Паращука // Городинський Л., Зінчишин І. Мандрівка по Теребовлі і Теребовлянщині.— Львів, 1998.— С. 233—236.
У Софії відкрито першу виставку творів М.Паращука // Русалка Дністрова.— 1995.— №22.— С. 1.
Цвітана Паращук: «Схиляю голову перед гідністю, з якою він ніс свій хрест в ім'я життя» //Вільне життя.— 1990.— 30 верес., 2—3 жовт.
Цвенгрош Г. Український Мікеланджело Михайло Паращук: З історії українсько-французьких зв'язків //Русалка Дністрова.— 1998.— №. 21— 22.— С. 9—12. Дзвін.— 1999.— №8—9.
Чернихівський Г. Його співавтором був М. Паращук: (Скульптори А. Попель і М. Паращук— автори пам'ятника А. Міцкевичу у Львові) // Тернопілля ’95: Регіональний річник.— Тернопіль, 1995.— С. 666—667.
Чубук М. Пісня серця: Про М.Паращука // Історичний календар '98.— К., 1997.— С. 327—328.
Хаварівська М. Розповіді про дві гілки пошуків: [Про родину М.Паращука] // Русалка Дністрова.— 1998.— №23— 24.— С. 20—21.
Якель Р. Вигнанець великої долі: творчість М.Паращука // Дзеркало тижня.— 2003.— 6 груд.— С. 14.
Паращук Михайло Іванович//Шевченківська енциклопедія: — Т.4:М—Па: у6т./ Гол. ред. М. Г. Жулинський..— Київ: Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2013.— С.784.