Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Нафтовий двигун (також гасовий двигун, двигун з калільною головкою, калоризаторний двигун, напівдизельний[1]) — двигун внутрішнього згоряння, згорання палива в якому відбувається в спеціальній головці розжарення — калоризаторі[2]. Двигун може працювати на різних видах палива: гасі, лігроїні, дизельному паливі, сирій нафті, олії[3] і т. д.
Калоризаторний двигун винайшов англієць Герберт Акройд-Стюарт[en] У 1886 році були випущені перші дослідні зразки, а в 1891 році почався серійний випуск на фабриці Richard Hornsby & Sons[en]) який виробляв сільськогосподарські машини. Через певну подібність в конструкції (застосування безпосереднього уприскування палива) і принципу роботи (запалення при стисканні) цей двигун став об'єктом патентних суперечок з Рудольфом Дизелем[4].
В Росії двотактні нафтові двигуни відомі під назвою боліндер (від J & CG Bolinders Mekaniska Verkstad AB — назви фірми, яка постачала такі двигуни)[5]
Нафтовий двигун може бути як двотактним, так і чотиритактним, але більшість з них були двотактними з картерною продувкою, що спрощувало конструкцію. Основною особливістю даного типу двигунів є головка розжарення (калоризатор), закрита теплоізоляційним кожухом. Перед запуском двигуна калоризатор повинен бути нагрітий до високої температури — наприклад, за допомогою паяльної лампи або встановленого на двигуні кошику з розпеченим деревним вугіллям[6]. Згодом замість пальника для прогріву головки розжарювання почали використовувати електричну спіраль.
При роботі двигуна в ході такту впуску в головку розжарення через форсунку подається паливо (зазвичай в момент проходження поршнем нижньої мертвої точки), де відразу ж випаровується, однак не запалюється, бо головка розжарення в момент спрацьовування форсунки заповнена відпрацьованими газами і в ній недостатньо кисню для підтримки горіння палива. Лише незадовго до того, як поршень прийде в верхню мертву точку, в головку з циліндра надходить багате киснем стиснуте поршнем свіже повітря, в результаті чого пари палива спалахують.
Ступінь стиснення у подібних двигунів набагато нижчий, ніж у дизельних — не більше 8. До того ж паливо, на відміну від дизельного двигуна, надходить не в кінці такту стиснення, а під час впуску[7], що дозволяє застосовувати паливний насос простішої конструкції, розрахований на порівняно невеликий тиск (зазвичай не більше 30–40 атм).
Момент запалення палива залежить від температури головки (свічки) розжарення, яка в процесі роботи може змінюватися. Для управління випередженням займання могло використовуватися впорскування води.
Двигуни даного типу випускалися до кінця 1950-х років і застосовувалися в основному в сільськогосподарській техніці, суднобудуванні (особливо на невеликих рибальських судах) і на малопотужних електростанціях.
У 1940-х — 1950-х були спроби створення бензопилок з напівдизельним двигуном (норвезька пилка Comet і шведська пилка Jonsered Raket XA), але дана конструкція не набула поширення.[9]
Саме такий двигун був в одному з перших радянських тракторів — «Запорожець». Найвідоміший і один з найбільш успішних прикладів застосування такого двигуна — німецький трактор «Ланц-Бульдог» (Lanz-Buldog), що випускався з 1920-х по 1960-і роки.