Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Маргарет Брандейдж (англ. Margaret Brundage), народжена Маргарет Гедда Джонсон (9 грудня 1900 – 9 квітня 1976)[2][3][4][5][6] — американська ілюстраторка і художниця, яку запам'ятали головним чином тим, що вона ілюструвавла пульповий журнал Weird Tales. Працюючи пастеллю на дошці для ілюстрації, вона створила більшість обкладинок для Weird Tales між 1933 і 1938 роками.
Брандадж народилася в Чикаго, штат Іллінойс, у родині шведського та ірландського походження. Її батько, Джонатан Емануель Джонсон, помер, коли їй було вісім років; вона була вихована своєю матір'ю Маргарет Джейн (Лутіт) Джонсон і бабусею Маргарет (Г'юстон) Лутіт, на честь якої її назвали, у родині Християнської науки[7]. Обоє її батьків приїхали до Чикаго з Оркнейських островів біля узбережжя Шотландії. Мати Брандейдж до кінця свого життя залишалася вдовою і побожною християнською науковицею, і поповнювала їхній дохід, навчаючи учнів-початківців християнської науки[7].
Маргарет Гедда Джонсон закінчила гімназію Ґірард і відвідувала середню школу Мак-Кінлі в Чикаго, де Волт Дісней був її однокласником («Я закінчила, а він — ні», — пізніше зауважила вона). У 1919 році Маргарет закінчила Мак-Кінлі. Тут вона була редакторкою шкільної газети.[7] Відразу після закінчення середньої школи Маргарет працювала, надаючи ілюстрації для чиказьких газет; вона малювала модні дизайни як кольоровими, так і чорно-білими за ідеями та описами, наданими агентством.[7] У 1920-х роках її освіта продовжилася в Чиказькому художньому інституті та Чиказькій академії образотворчих мистецтв; пізніше вона заявила, що її невдача закінчити через її невміле написання, хоча вона продовжувала свою позаштатну роботу в агентстві, поки вона закінчила свою курсову роботу. У цей період дії сухого закону Маргарет також працювала в клубі «Dill Pickle Club», богемній пивній, пов'язаній з Wobblies, де познайомилася з декоратором і маляром, якого через запасну раму прозвали «Слім». Це був Майрон Рід Брендейдж, легендарний письменник, вільнодумець і передбачуваний бабій[7].
У 1927 році в Чикаго вона вийшла заміж за Майрона «Сліма» Брандаджа. Брендейдж був колишнім безхатьком і засновником Коледжу комплексів. У них був один син, Керлін Берд Брандадж (народився 27 серпня 1927 року; помер 1972 року), якого завжди називали Берд[7]. Шлюб закінчився розлученням у 1939 році.
У 1932 році Брандейдж шукала більше роботи й опинилася в офісі Фарнсворта Райта, тодішнього редактора журналу химерної фантастики Weird Tales[5][6]. Маргарет почала працювати на Райта, зробивши кілька обкладинок для його додаткового видання Oriental Stories, пізніше відомого як The Magic Carpet[5]. Райт був настільки вражений ними, що найняв Брандаджа малювати для Weird Tales. Протягом періоду з 1933 по 1938 рік Маргарет Брандейдж створювала обкладинки для знаменитого Weird Tales. Саме вона була основною художницею обкладинок цього журналу. Її перша обкладинка з'явилася у випуску за вересень 1932 року; вона створила обкладинки для 39 випусків поспіль з червня 1933 по серпень 1936.[5] Її остання оригінальна обкладинка була для випуску за січень 1945 року, загалом 66 оригінальних обкладинок (загальна кількість 67, які часто цитуються в джерелах, включає повторення останньої обкладинки 1945 року у випуску за листопад 1953 року). Їй платили 90 доларів за обкладинку — цього було достатньо, щоб утримувати себе, сина та матір з інвалідністю (померла в 1940 році)[5]. З 1936 по 1938 рік Маргарет Брандадж часто чергувався з іншими художниками обкладинок; її головним конкурентом був Вьорджил Фінлі.
Мистецтво Брандадж часто показувало дівчат у біді в різних станах повної або часткової оголеності; її сцени бичування були особливо примітними та суперечливими. Її чуттєві образи зазвичай ілюстрували сцени з творів, обраних редактором Фарнсвортом Райтом як обкладинки; її роботи були настільки популярними серед читачів, що деякі письменники WT, як-от Сібері Квінн, безцеремонно включали до своїх оповідань сцени, які могли б стати гарними обкладинками Брандейдж, адже обкладинки приносили їхнім авторам більше грошей[5].
Обкладинки журналів були відомі своїм відвертим змістом, і обкладинка Брендейдж не була винятком. У той час вважалося неприйнятним, щоб жінка створювала такі матеріали, тому вона підписувала свої роботи «M. Brundage», щоб зберегти свою особистість у таємниці для читачів[5]. Скарги на еротичну природу її робіт зросли після жовтня 1934 року, коли редактор Райт повідомив, що «М.» означало «Маргарет», показуючи, що авторство робіт належить жінці[5]. Після 1938 року, коли редакція журналу переїхала з Чикаго до Нью-Йорка, було запроваджено новий стандарт «пристойності» (передусім завдяки зусиллям тодішнього мера Нью-Йорка Фіорелло Ла Ґуардія) для журналів, що продавалися в газетних кіосках, і оголені або напівоголені молоді жінки, які були головними героїнями обкладинок Брендейдж, зникли. Практичні проблеми з перевезенням тендітних пастельних робіт Брендейдж з Чикаго до Нью-Йорка також зменшили її привабливість для редакційного режиму, який встановився після від'їзду Райта у 1940 році.
У 1939 році Брандадж намалювала дві обкладинки для Golden Fleece, чиказького пульп-журналу, який спеціалізувався на історичній фантастиці[5].
Вона продовжувала малювати після того, як її стосунки з журналом закінчилися, і з'являлася на кількох конвенціях наукової фантастики та мистецьких ярмарках, де деякі з її оригінальних робіт того періоду були вкрадені. Проте вона так і не змогла повністю оговтатися фінансово від втрати постійної роботи у WT; останні роки її життя пройшли у відносній бідності. Вона продовжувала працювати до самої смерті.
Під час її роботи художником обкладинки Weird Tales у журналі з'являлися листи Роберта Говарда, Генрі Каттнера та Абрахама Меррітта, які вихваляли роботу Брандейдж[8].
Часто цитують Лайона Спраг де Кемпа, який стверджував, що вона використовувала своїх дочок як моделі, але Брундейдж не мала дочок[6]. Сам Де Камп одного разу спростував це твердження, написавши: «Колись ходили чутки, що місіс Брандадж використовувала своїх двох доньок як моделі. Пізніше вона сказала, що у неї немає дочок, і що, оскільки вона тоді не могла дозволити собі професійних моделей, вона вирізала фотографії з реклами моделей у журналах. Звідси повсюдні зачіски початку 1930-х років».[9] Твердження раніше було спростовано Робертом Вайнбергом, авторитетом у пульп-журналах, який написав на сторінці листів для журналу Savage Tales, № 5 (липень 1974 року), «як би мені не хотілося дискредитувати хорошу історію, художниця обкладинки WT Маргарет Брандейдж не мала доньки, яка б їй позувала. Оскільки пані Брендейдж живе в Чикаго, і я брала у неї інтерв'ю, це інформація з перших вуст художниці».
Лайон Спраг де Камп описав типовий сюжет її картин як «оголених героїнь катують, ґвалтують і випотрошують»[10]; Форест Дж. Аккерман аналогічним чином написав про «Маргарет Брандейдж з її збудливими пульхрінудами на обкладинках „Дивних історій“: оголені жінки приносяться в жертву, напіводягненим героїням погрожують всілякі монструозні істоти»[10].
Кларк Ештон Сміт різко критикував її ілюстрації. У грудні 1933 року він написав Говарду Лавкрафту: «Нинішній дизайн WT, хоч і досить приємний за кольором, дивно нагадує різдвяну листівку! […] Місіс Брандейдж […] має приблизно стільки ж справжнього почуття до дивного, скільки корова джерсійської породи, ймовірно, має. Найкращі ракурси на цій картині (руки китайця тощо), здається, були несвідомо поцуплені з малюнка Утпателя для „Зоряного павука“ Дерлета і Шора». 9 вересня 1937 року він написав Р. Х. Барлов: «Запитання: чому Брандейдж намагається зробити всіх своїх жінок схожими на годувальниць? Це смішний, якщо не сказати, виснажливий комплекс».
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.