Loading AI tools
місто в Україні, у Тернопільській області З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Залі́щики — місто в Україні, Тернопільської області. З липня 2020 року входить до Чортківського району. Розташоване на лівому березі Дністра. Відстань до Тернополя — 120 км.
Заліщики | |||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
| |||||||||
Основні дані | |||||||||
Країна | ![]() | ||||||||
Регіон | ![]() | ||||||||
Район | Чортківський район | ||||||||
Засноване | 1340 | ||||||||
Магдебурзьке право | 1766 | ||||||||
Статус міста | від 1750 року | ||||||||
Населення | ▼ 8 928 (01.01.2022)[1] | ||||||||
- повне | ▼ 8 928 (01.01.2022)[2] | ||||||||
Площа | 7 км² | ||||||||
Густота населення | 1347 осіб/км² | ||||||||
Поштові індекси | 48600 | ||||||||
Телефонний код | +380-3554 | ||||||||
Координати | 48°39′00″ пн. ш. 25°44′06″ сх. д. | ||||||||
Висота над рівнем моря | 160 м | ||||||||
Водойма | р. Дністер | ||||||||
Назва мешканців | заліща́нин, заліща́нка, заліща́ни | ||||||||
Міста-побратими | Шневердінген (Німеччина), Мільовк (Польща) | ||||||||
День міста | 14 жовтня | ||||||||
Відстань | |||||||||
Найближча залізнична станція | Заліщики | ||||||||
До обл./респ. центру | |||||||||
- фізична | 102 км | ||||||||
- залізницею | 147 км | ||||||||
- автошляхами | 120 км | ||||||||
До Києва | |||||||||
- фізична | 380 км | ||||||||
- автошляхами | 496 км | ||||||||
Міська влада | |||||||||
Адреса | 48600, Тернопільська обл., м. Заліщики, вул. С. Бандери, 40 | ||||||||
Вебсторінка | Заліщицька міськрада | ||||||||
|
Через Заліщики пролягає стратегічна автодорога E85 (Берестя — Одеса). Є автобусне й залізничне сполучення з областями України, Польщею, Болгарією, Молдовою, іншими країнами.
Залізницею їздять поїзди на Тернопіль, Чернівці, Івано-Франківськ, Київ.
Заліщики розташовані в зоні вологого континентального клімату з теплим літом, у так званому «теплому Поділлі», де весна настає на 2 тижні раніше. Південь Тернопільської області це один з найтепліших регіонів України.
Вважають, що назва міста походить від місця проживання перших поселенців — «за ліщиною», хоча правдивішою виглядає версія, що назва утворилась від первісної назви поселення — Залісся, що пізніше стало Залісще, і вже кінцевий варіант — Заліщики. За історичними дослідженнями О. Тура [хто це?] перші письмові згадки про Заліщики відносяться до 1340 року [?]. Територія Заліщиків була заселена людьми з давніх-давен. На території міста знайдено старожитності пізнього палеоліту, трипільської, липицької, ранньослов'янської та давньоруської культур.
Село Заліщики з'явилось на землях села Дубровляни (Добрівляни) як виселок близько 1469 року, котрий був відомий під назвою Залісся, у XVI ст. — Залісще. Назва Заліщики зафіксована після 1578 року.
1594 року польний коронний гетьман Станіслав Жолкевський у Заліщиках збирав військо для відсічі татарам, які того року спалили прикарпатські міста Галич, Долина, Тлумач, Чешибіси, Калуш, Снятин, Тисмениця під час нападу на Галичину через прорахунки коронного командування. Татари цього разу не брали в полон через те, що збиралися в далекий похід.[3]
Нинішнє місто засноване близько 1750 року на землях села Заліщики, яке після появи міста отримало нову назву - Старі Заліщики.
За часів Польщі земля, на якій виникли Заліщики, перейшла у власність магнатів Любомирських, від них до краківського каштеляна Станіслава Понятовського. 30 серпня 1754 року король Август ІІІ надав привілей на проведення 4-х торгів у селі Заліщики, яке входило до Дзвиняцького «ключа». У 1760[4] чи 1763 році за його сприяння збудовано костел святого Станіслава.
У 1766 році король (заодно дідич Заліщиків) Станіслав Август Понятовський[4] надав Заліщикам магдебурзьке право (вільного самоврядування). Місто славилось на все Поділля чудовими народними майстрами: килимарями, гончарами, різьбярами по дереву.
У 1774 році Заліщики отримали статус повітового міста — було утворено Заліщицький округ[джерело?] (також округа, циркул, нім. kreis). Тоді на гербі Заліщиків можна було побачити ратушу, над нею єдинорога — символ мужності та військової звитяги. Єдиноріг уособлював швидкість коня та ударну силу рога бика.
Наприкінці XVIII ст. у місті діяла масонська ложа.[5]
Третій губернатор, князь Гайнріх Йозеф Йоган фон Ауершперг видав патент, яким дозволяв поселятись в Галичині купцям-протестантам у кількох містах (Заліщики, Ярослав, Львів, Замостя).[6]
Командир піхотного батальйону Заліщиків у липні 1838 року в звіті командуванню вказував про початок бунту селян через утиски дідичів.[7]
18 червня 1809 відбулась битва (пол. Bitwa pod Zaleszczykami) біля міста.[8]
За сприяння створеного 1895 року «Товариства побудови подільських залізниць» за значної підтримки уряду у 1898 році було закінчено будівництво відтинку залізниці Чернівці — Лужани — Заліщики.[9]
В місті за часи Української революції діяв Український військовий клуб імені гетьмана Павла Полуботка.
Після створення Західно-Української Народної Республіки (ЗУНР) у листопаді 1918 року багато жителів міста та повіту вступили до Української Галицької армії.
Наприкінці квітня 1919 частини південного угруповання Армії УНР потягами прибували на станцію Заліщики з Румунії. Звідси похідним порядком через Тернопіль прямували на Радивилів — місце перебування Директорії УНР, уряду та військового керівництва.[10]
На початку червня 1919 року Заліщики кілька днів були столицею Західно-Української Народної Республіки — тут перебував її уряд.
9 червня 1919 року в Заліщиках Президент ЗУНР Євген Петрушевич був проголошений уповноваженим Диктатором ЗУНР. У Заліщиках видав свої перші укази.[11]
З 9 серпня 1920 року головою повітового ревкому в Заліщиках був Осип Устиянович[12].
Розпорядженням міністра внутрішніх справ від 28 березня 1934 р. територія міста розширена шляхом приєднання села Старі Заліщики[13].
У 1928—1929 роках тут вивчав пам’ятки трипільської культури та здійснив пробні розкопки Олег Ольжич[14].
До 1939 року місто було центром виноробства. Щороку тут проводили традиційне свято, «Винобрання» («Вінобранє»), на яке приїжджали з усієї тодішньої Польщі. До того ж Заліщики славилися як кліматичний курорт із чудовими пляжами на Дністрі. Зі Львова курсував прямий поїзд до Заліщиків.
У 1939 році після нападу Німеччини на Польщу в Заліщиках деякий час перебували польські урядовці. Після вступу у війну Радянського Союзу вони через Румунію евакуювалися до Англії[15].
Під час німецької окупації в період 1941-1942 рр. діяло гетто, де утримувалось близько 3500 євреїв. В липні 1942 року, близько 2700 євреїв, що залишилисия в місті були відправлені до селища Товсте.
Місто було взято частинами 1-го Українського фронту 24 березня 1944[16]
25 березня 1944 в місті з'явилися СМЕРШівці, почались доноси, арешти. Чимало містян опинилися в підвалах НКВС, звідки не всі вийшли живими. В місті було сформовано Заліщицький штрафний ударний проривний батальйон чисельністю понад 800 осіб, який прибув на фронт у Прибалтиці в жовтні 1944. З першого складу після війни залишились живими не більше 20 чоловіків[16].
У повоєнні роки відбудовувалися зруйновані промислові підприємства, будинки, дороги, ставали до ладу цегельний і консервний заводи, харчокомбінат, було запущено в дію пекарню, маслоробний завод, створено кукурудзяно-калібрувальний завод, текстильно-галантерейну фабрику і фабрику господарсько-побутових товарів. На жаль, ці підприємства в роки незалежної України відновити не вдалося.
З 1991 року в складі незалежної України.
У 2016 році Заліщики відзначили пам'ятну дату — 250-річчя з часу надання Магдебурзького права та День міста. З цієї нагоди у місті відбувся дводенний фестиваль «Заліщики-Фест». Напередодні Заліщицька міська рада, заручившись підтримкою підприємців міста, здійснила благоустрій парку Молодіжного, де відбувалися святкування. Тут здійснено поточний асфальтний ремонт центральних алей, прокладено освітлення, встановлено нові ліхтарі, лавки, урни для сміття, зроблено реконструкцію оглядового майданчика.
Силами органів місцевого самоврядування та громади поступово відновлюють пам'ятку садово-паркового мистецтва — Заліщицький центральний парк, у якому налічуються десятки рідкісних дерев та рослин.
21 березня 2020 року у священника із Заліщиків було виявлено COVID-19. Це був перший випадок у місті, районі та Тернопільській області. Згодом Заліщицький район став одним з епіцентрів коронавірусу в Тернопільській області і в Україні зокрема.[17][18]
29 березня кількість інфікованих зросла до 9 осіб.[19]
Населення міста Заліщики — 9089 осіб на 2020 рік[20].
Розподіл населення за національністю за даними перепису 2001 року[21]:
Національність | Відсоток |
---|---|
українці | 98,17% |
росіяни | 1,40% |
поляки | 0,17% |
інші/не вказали | 0,26% |
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року[22]:
Мова | Кількість | Відсоток |
---|---|---|
українська | 9618 | 98.76% |
російська | 102 | 1.05% |
польська | 7 | 0.07% |
вірменська | 4 | 0.04% |
румунська | 2 | 0.02% |
білоруська | 1 | 0.01% |
угорська | 1 | 0.01% |
болгарська | 1 | 0.01% |
інші/не вказали | 3 | 0.03% |
Усього | 9739 | 100% |
Нині в місті працюють підприємства:
Діють Державний краєзнавчий і чотири громадські музеї, районний Будинок народної творчості, бібліотеки, кінотеатр, дитячий ревматологічний санаторій, районна лікарня, поліклініка, обласний шпиталь інвалідів і репресованих, обласний протитуберкульозний санаторій.
Є церкви:
Відновлена капличка Божої Матері (1992).
До 10-річчя незалежності України споруджено дерев'яну капличку (2001).
Основні архітектурні пам'ятки:
Окраса міста — старовинний заповідний парк над Дністром[27] (Нижній парк); тут зростають понад 400 унікальних дерев бл. 40 видів (див. також Заліщицький дендропарк, Заліщицький парк). У північно-західній частині міста є Верхній парк.
На міському цвинтарі — пам'ятний хрест на честь скасування панщини 1848, надгробки на могилах громадсько-політичного діяча Омеляна Поповича, письменника, педагога і громадського діяча Осипа Маковея, російських і польських офіцерів війни 1812, польських повстанців 1863—1864, могили австрійських і російських воїнів Першої світової війни.
Також на міському кладовищі похований радянський воїн Єва Ісааківна Мінц, яка загинула 10 травня 1944 р. На могилі обеліск прямокутної форми у вигляді глиби природного необтесаного каменю із зіркою вгорі, під нею фотографія Є. І. Мінц, вставлена в нішу постаменту.
Біля профтехучилища є братська могила радянських воїнів, які полягли на фронтах Великої Вітчизняної війни і за звільнення міста — 343 радянські воїни. На братській могилі встановлено пам'ятник та три надмогильні плити. Пам'ятник у вигляді обеліска із зіркою вгорі. Перед ним постать воїна на весь зріст. На плитах викарбувано прізвища полеглих: на першій — 17, на другій — 299, на третій — 23[28].
Зведено також пам'ятники:
Встановлені:
Пам'ятка монументального мистецтва місцевого значення. Розташований на вулиці С. Бандери.
Встановлений 1961 р. Скульптор — Д. Крвавич.
Скульптура — бетон, постамент — цегла.
Адвокати В.Охримович і Василь Бараник, отці Йосиф Раковський, Іван Туркевич, Іван Коцик, що заснували в місті філію «Просвіти». Агроном-дослідник Роман Коцик, мовознавець Микола Пушкар, організатор кооперативного руху Євген Храпливий, фізик Володимир Кучер, артист Євген Коханенко, визначний діяч УВО та ОУН Степан Долинський.
Під час Першої світової в місті перебував майбутній президент Фінляндії Карл Густав Маннергейм.[45]
Низка осіб стали носіями звання «Почесний громадянин Заліщиків»[46].
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.