Loading AI tools
французька воїтелька, національна героїня Франції, католицька свята З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Жа́нна д'Арк (фр. Jeanne d'Arc, старофр. Jehanne[8]; прибл. 1412 — 30 травня 1431) відома як Орлеанська діва (фр. la Pucelle d'Orléans)[9] — французька воїтелька, національна героїня Франції за вирішальну участь в Ланкастерській фазі Столітньої війни, християнська свята (свята в католицизмі та англіканстві), покровителька Франції. Страчена за сфабрикованим процесом у 19 років.
Жанна д'Арк | |
---|---|
![]() Гравюра Альберта Лінча в журналі Figaro Illustre, 1903 | |
Мучениця | |
Jeanne d'Arc | |
Народилася | 6 січня 1412[1][2] Домремі-ла-Пюсель, Барське герцогство, Французьке королівство[3] |
Померла | 30 травня 1431[4][5][6] (19 років) Руан, Нормандія, Dual monarchy of England and Franced[4] ·спалення[7] |
Прославлена | Облога Орлеана |
Канонізована | 16 травня 1920 |
Беатифікована | 18 квітня 1909 |
У лику | Мучениця |
День пам'яті | 30 травня |
Патрон | Франції ![]() |
17-річна д'Арк повела армію допомоги, щоб звільнити Францію від англійського панування і привести до трону дофіна Карла, у майбутньому короля Карла VII. У 1429 році армія д'Арк зняла облогу Орлеана лише за дев'ять днів, а ряд її подальших швидких перемог призвів до коронації Карла VII в Реймсі. Це підняло французький моральний дух і відкрило шлях до остаточної перемоги французів під Кастійоном у 1453 році.
23 травня 1430 року схоплена в Комп'єні французькими дворянами, союзниками англійців. Передана англійцям[10], на сфабрикованому суді засуджена до смерті[11] проанглійським єпископом П'єром Кошоном, спалена живце́м у Руані 30 травня 1431 року «за єресь, відьомство і ході́ння в чоловічому одязі» у приблизно 19-річному віці[12].
У 1456 році інквізиційний суд, уповноважений папою Калікстом III, розглянув судовий процес Жанни д'Арк, розвінчав звинувачення проти неї, визнав її невинною і оголосив мученицею[12]. У XVI столітті д'Арк стала символом Католицької ліги, а в 1803 році за рішенням Наполеона Бонапарта оголошена національним символом Франції[13]. Беатифікована в 1909 році й канонізована у 1920 році, одна з дев'яти святих покровителів Франції.
Жанна д'Арк залишається популярною фігурою у мистецтві та культурі з часів своєї смерті: до її образу широко звертались численні митці, як-от Христина Пізанська, Шекспір, Вольтер, Шиллер, Верді, Брехт тощо.
Народилася 6 січня 1412 року в селянській родині Жака д'Арка та Ізабель Ромі[en] в селищі Домремі, яке належало герцогству Барському, а пізніше було анексоване провінцією Лоррен і перейменоване у Домремі-ла-Пюсель[14]. Її родині належали 50 акрів (близько 20 гектарів) землі. Батько Жанни, крім роботи в полі, виконував обов'язки збирача податків і голови сільської сторожової служби[15]. Вони жили в відокремленій частині північно-східної території, яка залишилася лояльною французькій короні, хоча з усіх боків її оточували бургундські землі. Коли Жанна була дитиною, на село здійснили кілька рейдів; одного разу його спалили.
Зі свідчень д'Арк на суді відомо, що перше видіння вона пережила 12-річною, близько 1424 року. Будучи наодинці в полі, вона побачила три постаті, в яких упізнала архангела Михаїла, святу Катерину та святу Маргариту, які звеліли їй вигнати англійців із французької землі й привести дофіна Карла у Реймс на коронацію. Д'Арк говорила, що заплакала, коли постаті пішли — настільки вони були прекрасними[16]. Хоча прижиттєвих зображень Жанни д'Арк не збереглося, багато сучасників достовірно свідчили, що вона була чорнявою, мала карі очі. Відрізнялася міцним здоров'ям, що дозволяло вести воєнне життя, любила фізичні та військові вправи. За свідченням деяких джерел, була міцно складена, але струнка, мала тонку талію, красиве обличчя, ніжний та тихий голос. Філіп Бергамський, посилаючись на очевидців д'Арк при дворі, підтверджував, що вона мала чорне волосся, зріст 157—159 см, за правим вухом мала велику родиму пляму. На реабілітаційному процесі зброєносець д'Арк Жан д'Олон казав, що вона була молодою та гарною, з волоссям «під горщик»[17][18].
Як тільки Жанні виповнилося 16 років, вона попросила родича, Дюрана Лассуа, провести її до сусіднього замку Вокулер, де попрохала у командира гарнізону графа Робера де Бодрікора дозволу відвідати королівський двір у Шіноні. Саркастична відмова Бодрікора не змусила її відступити: повернувшись у січні наступного 1429 року з підтримкою людей певної ваги Жана де Меца та Бертрана де Пуленжі[19], д'Арк попросила вдруге і зробила передбачення про зміну становища біля Орлеана[20].
Коли вісті з фронту підтвердили передбачення д'Арк, Лаустон де Бодрікор змінив свою думку і надав їй супровід для подорожі до Шінона. Для перетину ворожої бургундської території д'Арк вбралася в чоловічий одяг[21]. Прибувши до королівського двору, справила враження на дофіна Карла VII під час приватної аудієнції з ним. Йоланда Арагонська, теща Карла, на той час фінансувала загін для підмоги Орлеану. Д'Арк попросила в неї дозволу їхати із загоном і носити лицарський обладунок. Броню, коня, меч, стяг та інше спорядження їй подарували[22].
Жанна д'Арк надала затяжному англо-французькому конфлікту характеру релігійної війни[23], у чому був свій ризик. Радників Карла бентежило, що її можуть звинуватити в єресі чи відьомстві, якщо не вдасться підтвердити її релігійність. Тоді вороги Карла могли б легко проголосити, що його королювання — дар диявола. Щоб запобігти цьому, Карл звелів провести богословський іспит і підтвердити моральність д'Арк (іспит полягав у допиті та перевірці фізичної цноти). У квітні 1429 року комісія священників у Пуатьє проголосила 19-літню Жанну д'Арк «дівчиною бездоганного життя, доброю християнкою, наділеною чеснотами скромності, чесності та простоти»[23]. Щодо її натхнення теологи з Пуатьє не винесли рішення, повідомивши лише, що можна зробити «сприятливе припущення» щодо божої природи її місії. Карлу цього вистачило, але церковники зазначили, що саме він зобов'язаний випробувати Жанну:
Сумніватися в ній, чи відмовитися від підозри злодіяння означало б висловити недовіру Святому Духові й бути негідними божої допомоги[24].
Перевіркою істинності тверджень Жанни д'Арк мала стати її перемога під Орлеаном.
Д'Арк прибула до Орлеана 29 квітня 1429 року, але Жан де Дюнуа, очільник герцогів Орлеанських, спочатку не допускав її на військові ради і не повідомляв про заплановані атаки на ворога, тому д'Арк відвідувала більшість нарад і брала участь у сутичках попри заборону.
Міра, в якій д'Арк керувала військом, була предметом суперечок і в історичній спільноті. Одні погляди, які спиралися на свідчення судового процесу, де д'Арк говорила, що віддавала перевагу стягу, а не мечу, твердили, що вона була лише прапороносицею і в основному підтримувала бойовий дух[25]. Інші дослідники, говорять, що д'Арк була вмілим «тактиком й успішним стратегом». За Стівеном В. Річі, д'Арк повела за собою війська та здобула дивовижну низку перемог, які змінили хід війни[21]. Усі історики погоджуються, що впродовж короткої кар'єри Жанни д'Арк французьке військо добилося видатних успіхів[26]. При цьому, сторони не наводять свідчень про грамотність Жанни чи про якесь навчання азам військового мистецтва.
Докладніше: Облога Орлеана, Облога Парижа (1429), Битва при Комп'єні
Жанна д'Арк відзначилась тим, що відкинула обережну стратегію, характерну для французького командування попередніх кампаній, і пішла в блискавичний наступ.
Упродовж п'яти місяців облоги оборонці Орлеана зробили тільки одну спробу агресії, яка завершилася катастрофою. Під командуванням д'Арк Орлеан було звільнено за тиждень, і ця перемога ознаменувала перелом Столітньої війни та увічнила ім'я «Орлеанської діви». Сучасники вважали, що якби Орлеан здався і французьким королем став Генріх VI, незалежності Франції як держави було б покладено край[1].
Хід до Орлеана пролягав низкою звільнених фортець. Після трьох листів із пропозиціями вирішити справу мирним шляхом д'Арк почала наступ:
Перемога під Орлеаном була першим серйозним успіхом французьких військ з часів поразки під Азенкуром (1415). Після перемоги під Орлеаном з'явилося багато пропозицій подальших наступальних дій. Англійці очікували спроби відвоювання Парижа або наступу в Нормандії.
Керуючись ціллю коронувати дофіна, д'Арк представила Карлу план відвоювання ближніх мостів через Луару, що був прелюдією до наступу на Реймс та коронації Карла VII. Реймс, розташований приблизно вдвічі далі, ніж Париж, глибоко в території ворога, був традиційним місцем коронації французьких королів[29]. Карл схвалив сміливий план наступу д'Арк і надав їй статус спільного командування військом разом із герцогом Жаном II Алансонським.
Під командуванням д'Арк (герцог Алансонський погоджувався з усіма її рішеннями) французьке військо відвоювало Жаржо 12 червня, Мен-сюр-Луар 15 червня, і Божансі 17 червня. Інші командири, включно із Жаном Орлеанським, перебували під таким враженням від успіху д'Арк під Орлеаном, що стали її прихильниками. За словами Алансона, вона врятувала йому життя під Жаржо, попередивши про наступний артилерійський удар[30]. Під час битви при Жаржо д'Арк дістала удар кам'яним ядром по шолому.
Підмога англійцям прибула в область військових дій 18 червня. Силами командував сер Джон Фастолф. Битву при Пате можна порівняти з битвою при Азенкурі, хоча наслідок був протилежним. Французький авангард атакував раніше, ніж англійські лучники змогли завершити приготування до оборони. Внаслідок цього значна частина англійського загону загинула, а більшість командирів були вбиті або потрапили в полон. Фастолф утік з невеличким загоном і став цапом-відбувайлом, на якого звалилася критика за принизливу поразку. Французькі втрати були мінімальними[31].
Сили д'Арк вирушили у напрямку Реймса з Жіан-сюр-Луар 29 червня, а 3 липня їм здався бургундський гарнізон міста Осер. Інші міста на шляху війська теж без опору переходили на французький бік. Труа, місто підписання угоди, яка ставила мету позбавити Карла VII прав на трон, капітулювало після безкровної чотириденної облоги[32]. На час наближення до Труа у французів закінчувався провіант, але їм пощастило. Мандрівний чернець брат Рішар проповідував в околицях Труа кінець світу й переконав місцеве населення садити боби, які рано дозрівали: військо прибуло саме на врожай[33].
Реймс відкрив міську браму перед військом д'Арк 16 липня 1429 року. Коронація Карла відбувалася наступного ранку. Хоча д'Арк та герцог Алансонський закликали до швидкого маршу на Париж, королівський двір віддав перевагу переговорам із герцогом Бургундським із метою перемир'я. Герцог Філіп Добрий порушив угоду, використавши її лише для того, щоб зміцнити захист Парижа[34]. У проміжку між сутичками французькі війська пройшли маршем околиці Парижа, і їм мирно здалися ще кілька міст. Англійські сили на чолі з герцогом Бредфордським вирушили назустріч французам і вийшли на позиції проти них 15 серпня. Штурм Парижа почався 8 вересня. Незважаючи на поранену стрілою арбалета ногу, д'Арк продовжувала керувати військами до кінця дня. Наступного ранку прийшов королівський наказ відступити.
Більшість істориків звинувачують у політичних помилках, які сталися після коронації, великого шамберлена Жоржа де ля Тремуайя[35].
У жовтні 1429 року, менш ніж за рік від початку своєї участі у воєнних діях, Жанна д'Арк захопила Сен-П'єрр-ле-Мутьє і отримала дворянство.
Після кількох незначних сутичок в околицях Ла-Шарите-сюр-Луар впродовж листопада та грудня, у квітні 1430 року д'Арк вирушила в Комп'єнь, щоб допомогти місту вистояти англо-бургундську облогу. 23 травня 1430 року, під час атаки бургундського табору при Марнії, д'Арк взяли в полон[36]. Це сталося так: коли бургундці отримали шеститисячне підкріплення, д'Арк звеліла своїм силам відстояти на укріпленій позиції[36], але сама, за законами честі, останньою покинула поле бою. Бургундці оточили ар'єргард, і її збили з коня стрілою. Вона спочатку відмовилася здатися[37]. У ті часи було заведено платити за бранців викуп, але випадок із д'Арк був особливим. Деякий час вона була полонянкою Жана Люксембурга. Битва при Комп'єні стала останньою військовою операцією Жанни д'Арк.
Багато істориків звинувачують коронованого Жанною Карла VII в бездії, коли йшлося про визволення її. Д'Арк робила кілька самостійних спроб втечі; одного разу стрибнула з 21-метрової вежі у Вермандуа на землю в фортечному рові. Після цієї спроби її перевели в бургундське місто Аррас.
Урешті-решт, англійці викупили Жанну д'Арк у герцога Філіпа Бургундського (фактично у Жана Люксембурга) за 10 тисяч крон і назначили керувати судовим процесом проанглійського єпископа П'єра Кошона з Бове[38].
Докладніше: Інквізиційний процес Жанни д'Арк
Звинувачення Жанни д'Арк в єресі та судовий процес над нею були політично мотивованими. Англія не могла допустити подальшого французького тріумфу. Герцог Бедфордський оголосив, що французький престол повинен належати його племіннику, англійцю Генріху VI. Внаслідок дій д'Арк відбулась коронація конкурента, тож звинувачення воїтельки було спробою поставити під сумнів легітимність її короля. У хроніках венеційця Морозіні прямо сказано:
Англійці спалили Жанну через її успіхи, бо французи мали поступ і, здавалось, будуть мати його без кінця. Англійці ж говорили, що, якщо ця дівчина загине, доля не буде більше прихильною до дофіна[39].
Судовий процес розпочався 9 січня 1431 року в Руані, де розташовувався англійський окупаційний уряд[40]. Під час процесу були численні порушення процедури, проаналізовані та викриті посмертним реабілітаційним процесом над Жанною д'Арк.
Судом керував єпископ П'єр Кошон, гарячий прибічник англійських інтересів у Франції, котрий, згідно з церковними законами, не мав юрисдикції в справі[41], проте був призначений, бо його підтримував англійський уряд, який фінансував суд. Англійська влада не приховувала ні своєї причетності до суду над д'Арк, ні значення, яке вона йому надавала. Опубліковані документи англійського казначейства в Нормандії вказують, що витрати на суд були немалими[39].
Оскільки формально д'Арк судили за звинуваченням у єресі, приписи інквізиції вимагали утримання в церковній в'язниці під наглядом черниць, однак її тримали як військовополонену, у світській в'язниці під охороною англійської варти. Єпископ Кошон відмовив д'Арк у праві звернутися до Базельського собору й папи Римського, що припинило б суд[42].
Церковний нотаріус Ніколя Баї, якому доручили зібрати свідчення проти д'Арк, не знайшов нічого[43]. Без таких свідчень суд не мав підстав розпочати процес, та все ж розпочав його, порушивши церковний закон, і відмовив звинувачуваній у праві на адвоката. На першому засіданні д'Арк скаржилася, що всі присутні налаштовані проти неї, й просила запросити «французького церковника»[44].
Під час процесу виявилось, що звинуватити д'Арк буде не так просто — дівчина трималась на судилищі з неймовірною відвагою і впевнено спростовувала закиди про єресь і стосунки з дияволом, обходячи численні пастки. Про непересічний розум Жанни д'Арк свідчать протоколи судових засідань: її обмін репліками з обвинувачувачами став знаменитим. Коли д'Арк запитали, чи відомо їй, що вона в божій милості, вона відповіла: «Якщо ні, то хай Бог візьме мене в свою милість, а, якщо так, то хай Бог і надалі тримає мене»[45]. Це запитання — схоластична пастка: церковна доктрина стверджує, що жодна людина не може бути впевнена в божій милості. Відповівши «так», вона сама звинуватила б себе в єресі. Заперечивши — визнала б свою провину. За свідченнями писаря Буагійома, почувши відповідь, судді були приголомшені[46]. Цей діалог справив таке враження на Бернарда Шоу, що він повністю включив його буквальний переклад у текст п'єси Свята Жанна.
За свідченнями декого з учасників процесу, значну частину протоколів засідань пізніше змінили так, щоб зашкодити д'Арк. Деякі церковні сановники, включно з інквізитором Жаном Леметром, змушені були діяти в умовах примусу, навіть погроз розправи з боку англійців. Всупереч нормам церковного суду д'Арк не дозволили подати апеляцію Папі Римському і проігнорували позитивні висновки процесу в Пуатьє.
Оскільки зізнання в єресі від д'Арк добитися не вдавалося, суд сконцентрувався на фактах, де добровільне зізнання не вимагалось, — на носінні чоловічого одягу, нехтуванні авторитетом Церкви, а також намагався довести, що голоси, які чула Жанна, мали диявольську природу.
У надії зламати волю бранки її тримали у жахливих умовах, англійські вартові ганьбили її, на допиті 9 травня трибунал погрожував їй тортурами, але все марно — д'Арк відмовилася скоритись і визнати себе винною. Кошон розумів, що осудивши на смерть без зізнання, посприяє виникненню ореолу мучениці, тому 24 травня він вдався до обману і залякування — показав д'Арк готове вогнище для її страти, біля якого обіцяв перевести в церковну в'язницю з гарним доглядом, якщо вона підпише документ про зречення від єресі і покору церкві. При цьому папір із текстом, зачитаним неграмотній на той час д'Арк, підмінили іншим, з текстом про повне зречення всіх «помилкових суджень», де Жанна під загрозою негайної страти поставила хрест. Дванадцять статей звинувачення, які підбивали підсумок судового процесу, суперечили навіть уже підправленим судовим протоколам[47][48]. Обіцянка, звісно, не була виконана, і її повернули до світської в'язниці.[39].
Єресь каралася смертю тільки у разі рецидиву. Підписавши заяву про «зречення», д'Арк погодилася носити жіноче вбрання. Через кілька днів, домігшись, щоб д'Арк знов вдягла чоловічий одяг (д'Арк повідомляла одного з членів трибуналу, що «важливий англійський лорд увійшов до її в'язниці й намагався взяти її силою»[50]. За свідченням Жана Массьє, сукню д'Арк вкрали[51] або відібрали) і цим «впала в минулі єресі» — трибунал виніс їй смертний вирок.
З точки зору доктрини перевдягання пажем під час подорожі ворожою територією і носіння броні в битві не було провиною. «Хроніки діви» стверджують, що переодягання запобігало зґвалтуванню в польових умовах. Церковники, які пізніше свідчили на повторному реабілітаційному процесі, стверджували, що вона продовжувала одягатися в чоловіче вбрання у в'язниці, щоб запобігти зґвалтуванню[52]. Жанна прагнула зберегти цноту. Чоловіче вбрання сповільнило б ґвалтівника, крім того, в ньому чоловіки менш ймовірно сприймали б її за об'єкт сексуальних домагань[53]. Коли її запитали про одяг, д'Арк послалася на іспит на процесі Пуатьє. Протоколи іспиту не збереглися, але все вказувало на схвалення її дій теологами з Пуатьє: маючи місію виконати чоловічу роботу, слід було і вдягатися, як чоловіку[54]. Упродовж своєї військової кар'єри д'Арк також мала коротку зачіску і не відмовилася від цього у в'язниці. Її прихильники, зокрема теолог Жар Герсон, як і інквізитор Бреаль під час реабілітаційного процесу[55], захищали її звичку. Попри все це, 1431 року суд виніс Жанні д'Арк смертний вирок-аутодафе
Англійці утримували Жанну у тюремній камері зі скутими ногами. Існують свідчення, що у в'язниці з нею поводилися дуже грубо, катували та били, тому вона часто появлялася на слухання з синцями та ранами по всьому тілу. У 1431 році Жанна знову пройшла через принизливу процедуру підтвердження невинності. Справа в тому, що, за існуючими тоді повір'ями, якби Жанна виявилася відьмою, вона неодмінно мала б вступити в сексуальний зв'язок із дияволом. Огляд проводила особисто дружина герцога Бедфордського, а він був присутній, стоячи за спиною у дружини. У результаті, Жанна була визнана незайманою, після чого судді суворо заборонили будь-кому торкатися до неї.
Суд над Жанною розпочався 21 лютого: шість попередніх слухань проходили у бальному залі замку, додаткові допроси — у її тюремній камері. Суд інквізиції міг тривати до десяти годин на добу і розтягувався на кілька днів. Жанна твердо стояла на тому, що щиро вірить у Бога, і категорично відмовлялася визнати себе винною. Виснажувальні допити не зламали її духу. «Мої вчинки та слова завжди були продиктовані Богом. Я просто виконувала Його волю», — твердила дівчина. Суд тягнувався, і в Жанни зовсім не залишалося сил: втома і фізичне нездужання давали про себе знати — майже весь час вона лежала на крижаній підлозі камери, не маючи можливості піднятися. Часто до неї в темницю приходив П'єр Кошон і пропонував підписати папір із зреченням колишніх поглядів. Але Жанна не здавалася.
Англійців влаштовувало лише одне рішення суду — смертна кара. Вони платили добрі гроші й не розуміли, чому Кошон зволікає. 24 травня 1431 року Жанну привезли на місце страти — площу Старого Ринку в Руані, щоб показати приготоване для неї багаття. При цьому Кошон пообіцяв, що, у разі її визнання, дівчину перевезуть до церковної в'язниці, де забезпечать добрий догляд. Коли єпископ, який голосно перераховував висунуті проти Жанни звинувачення, вимовив кілька засуджуючих слів на адресу Карла VII, який не зробив жодної спроби врятувати її, Жанна гнівно вигукнула: «Наш король любить свою церкву і свою віру більше, ніж будь-хто з вас!»
Побачивши місце своєї страти, це жахливе багаття, Жанна здригнулася. Кошон домігся свого — дівчина поставила свій підпис — хрест, на піднесеному їй папері. Їй було суворо заборонено надалі одягати чоловіче плаття.
30 травня 1431 року Жанна д'Арк була спалена заживо на площі Старого Ринку в Руані.
За свідченнями очевидців страти, на голову д'Арк наділи паперову мітру с написом «Єретичка, віровідступниця, ідолопоклонниця» і повели на вогнище, де прив'язали до високого стовпа[39].
«Єпископ, я помираю через вас. Я викликаю вас на Божий суд!» — з вогнища крикнула д'Арк і попросила дати їй хрест. Д'Арк попросила двох ченців, брата Мартена Ладвеню та брата Ізамбара де ла П'єра, тримати перед нею розп'яття. Один селянин зробив для д'Арк невеликий хрест, який вона вдягла поверх сукні (за іншою версією, дві схрещені хмизини простяг їй кат[39]). Коли її охопив вогонь, Жанна кілька разів крикнула: «Ісусе!». Майже всі на площі плакали з жалю[39].
Коли д'Арк перестала дихати, англійці розгребли вогнище, щоб продемонструвати її обгоріле тіло — з метою запобігти чуткам, що їй вдалося утекти живою. Кат Джеффрі Терадж пізніше стверджував, що «дуже боявся прокляття». Після демонстрації тіло спалили ще двічі, доки воно не перетворилося на попіл, який заборонили збирати як реліквію. Рештки Жанни д'Арк викинули в Сену[56]. На момент страти їй було 19 років.
Один із соратників Жиль де Ре казав, що ніхто жодного разу не бачив, щоб д'Арк убила когось з ворогів мечем. Після кожної битви вона молилася за загиблих, а перед кожною битвою причащалася, і більшість воїнів робили це разом із нею. Біля неї ніхто ніколи не сварився. Священник Жан Паскерель згадував, що д'Арк постилася: у п'ятницю часто нічого не їла й не пила.
Відомий полководець Ла Гір одним з перших визнав у д'Арк божественний знак і жорстоко помстився бургундцям за смерть д'Арк.
Згідно з архівами родини де Шабанн, Жак де Шабанн Ла Паліс, який закінчив кар'єру званням великого магістра Франції, а до того був радником Карла VII, безслівно любив Жанну д'Арк і був зліва від неї під час в'їзду в Орлеан. Він відвіз поранену д'Арк із взяття Турнелю, під час битви під Комп'єном, ще до полону, допомагав їй відбиватися від ворогів.
Після полону стало відомо, що в д'Арк закохався бургундський лицар Емон да Масі. Побачивши її в замку Боревуар, він намагався торкнутися її грудей, у відповідь на що отримав сильний удар. Під час руанського процесу він визнав, що закохався в неї і просив графа де Ліньї Люксембурзького просити за неї викуп, будучи певним, що спадкоємець престолу дасть за неї хороший викуп та віддасть її йому для шлюбу[57][58][59][60].
Докладніше: Листи Жанни д'Арк
Під час процесу в Пуатьє д'Арк, за збереженими документами, свідчила, що «не знає ні А ні Б». Скориставшись, за гіпотезою біографів, часом перемир'я (6 серпня — 9 листопада 1429), д'Арк почала підписувати свої листи (1429—1431). Її підпис, особливо чіткий у третьому листі мешканцям Реймсу, складався з власного імені — Johanne — старофранцузькою (котрою писалася й більшість оригінальних листів). Графологічна експертиза встановила безсумнівну одноосібність усіх підписів, на противагу тексту листів, які того часу надиктовувались та належали різним писарям[61].
П'ять листів збереглися, сім згадуються, один вважається підробкою, ще кілька — втраченими. Послання д'Арк адресовані здебільшого населенню чи правителям міст, до яких наближалась армія д'Арк, яка спершу часто пропонувала здатись (англійцям Орлеану — тричі); також підтримати бойовий дух, узгодити переміщення, отримати спорядження. На запит клірикам церкви св. Катерини у Ф'єрбуа 1429 року, чи може Жанна отримати меч, за повір'ями схований за престолом, який явився їй у видінні, ті прислали їй меч, котрий вірно служив їй. На питання графа д'Арманьяка, якого папу вона шанує, відписала «того, що в Римі. Згадуються листи батькам та прохання магістрату Тура видати грошову подяку доньці художника стягу д'Арк із нагоди її весілля (не виконане).
Під час інквізиційного процесу 1431 року д'Арк вимагала надати їй матеріали справи, котрі, за відсутності адвоката, прочитати їй було нікому[61], що також свідчить про її володіння грамотою.
Суд і страта Жанни д'Арк не допомогли англійцям — від нанесеного нею удару вони так і не змогли оговтатись.
Граф Ворік, запізно зрозумівши, який вплив на країну справила коронація Карла VII в Реймсі, влаштував власне «миропомазання» юного Генріха VI в Соборі Паризької Богоматері в грудні 1431 року, однак воно мало ким у Франції сприйнялося як законне. Уже наступного року Дюнуа взяв Шартр, а Конетабль Рішмон, який, примирившись з королем, став його головним радником.
1435 року померли Бедфорд та Ізабелла Баварська. У вересні того ж року Франція і Бургундія остаточно примирилися, уклавши Аррасський договір проти Англії. Уже 1436 року Рішмон увійшов з армією в Париж. Вирішальний французький наступ затримався на кілька років через інтриги й повстання при королівському дворі. 1449 року французи почали наступ у Нормандії, завершений перемогою 15 квітня 1450 в битві при Форміньї. Битва при Кастійоні 17 липня 1453 року стала вирішальним епізодом в останньому етапі Столітньої війни, через три місяці французи взяли Бордо, що остаточно закінчило війну.
Після війни, в Нормандії, 1452 року Карл VII звелів зібрати всі документи стосовно суду над д'Арк і розслідувати його законність. Слідство вивчило документи процесу, опитало живих свідків і одностайно ухвалило, що під час процесу допускалися кричущі порушення закону.
1455 року папа Калікст III звелів провести новий процес юридичної реабілітації і призначив трьох своїх представників спостерігати, зокрема архієпископа Реймса Жана Жувенеля дез Урсена головою[62]. Суд засідав у Парижі, Руані та Орлеані, розслідування велось і на батьківщині д'Арк. Легати папи і судді допитали 115 свідків, зокрема матір Жанни Ізабель Ромі, її товаришів по зброї, простий люд Орлеану.
7 липня 1456 року судді зачитали вердикт, де йшлося, що кожний пункт звинувачення проти д'Арк спростовується свідченнями. Перший суд оголосили недійсним, один екземпляр протоколів і вироку символічно порвали перед натовпом.
1909 року папа Пій X проголосив Жанну блаженною, а 16 травня 1920 року папа Бенедикт XV її канонізував (День пам'яті — 30 травня). Нині практично в кожній католицькій церкві Франції є її статуя. Орлеанська діва зображається в чоловічому костюмі, з мечем у руці.
Існують відомі з XV ст. легенди, які пропонують альтернативні версії походження, життя, смерті, а також «чудесного спасіння» Жанни д'Арк[63]. Ці міфи стійкі донині навіть в офіційних установах: так, в музеї Шінона зберігаються останки, які ніби-то належать Жанні д'Арк, хоча за даними науковців, це не її мощі[39].
Жанна д'Арк стала не тільки національною героїнею Франції, а й широко знаною фігурою світового мистецтва: літератури, музики, хореографії, кіно. Її образ використовували відомі акторки, вельможні пані, він став символом феміністичного спротиву та боротьби з насильством проти жінок.
У культурі її часто обожували та демонізували, надприродні сили приписують і досі. Тоді як класичне мистецтво акцентує трагізм історії Жанни д'Арк, в сучасному маскульті (напр., серіали, манга та аніме, комп'ютерні ігри) нерідко зустрічаються варіанти з хепі-ендом. Попри історичний фактаж, д'Арк часто зображують рудою (можливо, через стереотипи про відьомство) та з довгим волоссям (вочевидь, через гендерні стереотипи).
Образ невпинної воячки трагічної долі, сам по собі сповнений емоційного динамізму, став плідним сюжетом для численних літературних форм: поем, балад, п'єс, есе, новел, повістей, романів. Більшість із них драматичні й оспівують героїзм д'Арк, хоча є декілька комедій.
Жанну д'Арк почали зображати ще за життя, її образ увійшов до скарбниці сюжетів світових живопису та графіки, варіюючись відповідно до канонів часу. Найчастішими мотивами є сцени навернення д'Арк біблійними духами, батальні сцени (найчастіше — Орлеан та облога Парижа), полон та страта. Д'Арк присвячували свої полотна Рубенс, Жилло Сент Евр (цикл картин), Енгр, Бастьєн-Лепаж, Жан-Жак Шерер (цикл), Гоген, Реріх та багато інших.
Відзначена в артфеміністичній композиції «Поверх спадщини» (англ. «Heritage Floor»), її ім'я знаходиться у кластері «Петронілла де Міт»[en] (25 імен).
Масово пам'ятники Жанні д'Арк почали встановлюватися наприкінці XIX ст. Кожне місто Франції хотіло мати статую: 1875 року на майдані Пірамід у Парижі встановлена робота Фрем'є; 1882 року — в Комп'єні, 1892 — в Домремі.
З появою кінематографу Жанну д'Арк чекало нове життя. Перша присвячена їй стрічка вийшла в 1899 році, відтоді число екранізацій її життя та подвигу перевалило за 70.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.