Glass föddes i en judisk familj i Baltimore och studerade komposition och klaviatur på Juilliard i New York i början av 1960-talet. Det var dock först under sina fortsatta studier för Nadia Boulanger i Paris, som Glass började komponera i den minimalistiska stil som sedan dess varit hans kännetecken och som gjort honom till en av de mest namnkunniga moderna tonsättarna.
Det tog dock lång tid innan han helt kunde leva på musiken, och i intervjuer och böcker har han berättat dråpliga historier, då han som extraknäck bland annat skulle installera en tvättmaskin hos en känd musikkritiker, som då han kände igen honom upprört utbrast att han vägrade låta Philip Glass installera hushållsapparater i hans hem, eller då han körde taxi i New York och en kväll hämtade en dam, som just sett en av hans operaföreställningar och som, efter att ha betraktat honom, ville glädja honom med att berätta hur lik han var en mycket känd operakompositör.
Som buddhistiskt inriktad andlig sökare och vegetarian fortsatte han att söka vidare efter ny inspiration. En viktig influens i Glass skapande av ett eget musikaliskt idiom blev den indiske sitarspelarenRavi Shankar, som Glass kom att arbeta med i Paris. Av Shankar lärde sig Glass att det går att lösgöra sig från de västerländska notbladens taktstreck och i stället se musiken som ett flöde av fria toner, utan indelning i takter.
Ett grundläggande verktyg i Glass komponerande är vad han kallar den additiva tekniken, i vilken en sekvens repeteras många gånger samtidigt som nya toner adderas och förändrar sekvensens rytmik och karaktär. På liknande sätt arbetar också bland annat hans amerikanska kollegor Steve Reich och John Adams. Själv menar han att det inte är så nytt och märkvärdigt, och han hänvisar till exempel till Johann Sebastian Bachs kompositionsform som en ledtråd i den klassiska musiken.
Till Glass mest betydelsefulla verk hör utan tvivel de tre så kallade porträttoperorna – Einstein on the Beach (1976), Satyagraha (1980) och Akhnaten (1983). En stor del av Philip Glass verk är teater- och operamusik, och hans samarbete med regissören Robert Wilson har varit uppmärksammat.
Men Glass produktion för andra sammanhang än scen och filmduk är också mycket omfattande, allt ifrån verk för soloinstrument och kammarensembler till symfonier. Philip Glass spelar klaviatur (piano, orgel) och ger konserter över hela världen som soloartist och med The Philip Glass Ensemble, som funnits sedan 1970-talet. Ett senare besök i Sverige var en kammarmusikkonsert i Uppsala i maj 2011, där Glass framträdde tillsammans med violinisten Tim Fain. Det senaste besöket i Sverige var en konsert i slutet av maj 2019 på Malmö Live samt Cirkus i Stockholm, där han spelade med The Philip Glass Ensemble.
1996 grundade han i samarbete med Philips Records det nya skivbolaget Point Music för smalare, nyskapande musik internationellt.
Symphony No.3 (Stuttgart Chamber Orchestra/ Dennis Russel Davies) (Nonesuch, 2000)
Violin Concerto / Prelude and Dance from Akhnaten / Company (Adele Anthony/ Ulster Orchestra/ Takuo Yuasa) (Naxos, 2000)
Symphony No.2 and No.3 (Bournemouth Symphony/ Marin Alsop) (Naxos, 2004)
Passages (1990) med Ravi Shankar
Music from the Screens (1993) med Foday Musa Suso
Kronos Quartet performs Philip Glass (stråkkvartetterna nr 2–5)(1995)
Einstein on the Beach (två inspelningar, 1979 och 1993)
the CIVIL warS: a tree is best measured when it is down. Act V – The Rome Section (1999)
Les Enfants Terribles (2005)
Kundun (1997)
Koyaanisqatsi (1998, ny inspelning)
Glass, Philip: Musik av Philip Glass (Symposion, Stockholm 1995)
William Bartman, Joanne Kesten (editors). The Portraits Speak: Chuck Close in Conversation with 27 of his subjects (A.R.T. Press, New York, 1997)
Robert T. Jones (ed.), Philip Glass. Music By Philip Glass (Da Capo Press, 1987)
Joan La Barbara, Philip Glass and Steve Reich: Two from the Steady State School, 1974 and Ev Grimes, Interview: Education, 1989. Both articles from: Richard Kostelanetz, Robert Flemming (Editors). Writings on Glass. Essays, Interviews, Criticism (University of California Press, 1999)
Janet Kraynak (ed.). Please Pay Attention Please: Bruce Nauman's Words (Writing and Interviews) (MIT Press, Cambridge, London, 2003, 2005 paperback edition)
K. Robert Schwartz. Minimalists (Phaidon Press, 1996)