Сапфа, наводно кћер Скамандра и Клеиде, била је удата (атичка комедија каже за богатог трговца, али то није проверено) и имала је кћер, такође звану Клеида. Постала је веома позната у своје време по својој поезији, толико, да је градСиракуза (Италија) подигао њену статуу да би је почаствовао када га је посетила. Њена породица је била политички активна, што јој је омогућило да пуно путује. Током свог живота, била је позната и као управница грчке школе за девојке. Највероватније је да су објекат њене поезије биле њене ученице.
Сапфо је писала претежно љубавну поезију, али су песме сачуване само делимично, осим једне једине целе песме, ХимнеАфродити. Судећи по њеној репутацији у античком свету, како су само фрагменти њеног рада преживели, изгубивши њен рад, свет је изгубио благо.
Неке од њених песама су упућене женама, одакле се развила њена репутација лезбијке.[2] Реч лезбијка је изведена од имена острва Лезбос са ког је потекла. Данас, Сапфа је симбол женске хомосексуалности. Међутим, то није увек било тако. У класичној атинској комедији Сапхо је карикирана као промискуитетна хетеросексуална жена.[3] Тек из хеленског периода имамо сачувана прва сведочанства која експлицитно говоре о хомоеротизму. Међутим, ти антички аутори нису веровали да је Сапфа заправо имала сексуалне односе са другим женама.[4]
Због хомосексуалногсадржаја и отворене еротичности, њен рад је био у немилости хришћанске цркве, што је и разлог што највећи део њеног рада није преживео, делом због тога што није копиран, делом што је наменски уништаван.
Док је у наше доба овај садржај добро познат, у античко доба и средњем веку, она је била познатија према томе што се (судећи по легенди) бацила с литице због неузвраћене љубави према младом морнару званом Фаон . Ова легенда потиче из Овидијевог дела Хероиде из Старог Рима, и сигурно није хришћанска преправка. Није необично за значајне личности грчке историје да су различити извори писали о њима. Значајно је поменути да је њен значајни пратилац зван "Пенис, из града мушкараца“. У сваком случају, како се Мишел Фуко и многи други аутори слажу, древно грчко друштво није сматрало да је читав пол, мушки или женски, потпуно хетеро- или хомосексуално оријентисан. Што се тиче историје, Сапфо је долазила из племените породице, удала се и имала је бар једну кћер, била је изгнана у Сиракузу из политичких разлога, вратила се 581. године пре наше ере и умрла је као старица.
Сапфо
Филозоф Максим из Тира (друга половина 2. века), пише да је Сапфо била „мала и тамна“ и да су њена пријатељства са њеним женским пријатељима била слична Сократовим:
„Шта је друго љубав лезбејске жене него Сократово умеће љубави? Чини се да су они водили љубав, свако на свој сопствени начин, она према женама, он према мушкарцима. Кажу да су обоје волели многе и били заробљени стварима које су биле лепе. Што су Алкибијад, Хармид и Федар били њему, Гирина, Атида и Анакторија биле су Лезбљанкама.“
Платон је Сапфо називао десетом музом и смртном музом.
Клаудије Елијан је написао у „Одабраним поглављима историје“ (Ποικίλη ιστορία) да је Платон Сапфо називао мудром.
Грчки песник Одисеас Елитис диви јој се у уводу свог препева Сапфиних песама на новогрчки.. „Такво биће, истовремено осетљиво и храбро, не долази често на свет. Мала, црна девојка која је доказала да је једнако способна да зароби ружин цвет, изведе пој славуја и каже „волим те“ тако да се троне свет.“
Хорације у својим Одама пише да је поезија Сапфо вредна светог обожавања.
Лорд Бајрон пише следеће стихове о њој у делу „Чајлд Харолд“ (Childe Harold):
И напред виђен брег, незабораван,
љубавника прибежиште и лезбејке гроб.
Црна Сапфо! Зар стихови бесмртни не могоше да сачувају
те груди напојене тако бесмртном ватром?
Шарл Бодлер пише о Сапфо у својој поеми Лезбос (Цвеће зла - Les Fleurs du Mal).
Gosetti-Murrayjohn, Angela (2006). „Sappho as the Tenth Muse in Hellenistic Epigram”. Arethusa. 39 (1).
Grafton, Anthony; Most, Glenn W.; Settis, Salvatore (2010). The Classical Tradition. Cambridge, Massachusetts and London, England: The Belknap Press of Harvard University Press. ISBN978-0-674-03572-0.
Klinck, Anne L. (2005). „Sleeping in the Bosom of a Tender Companion”. Journal of Homosexuality. 49 (3–4): 193—208. PMID16338894. doi:10.1300/j082v49n03_07.
Kurke, Leslie V. (2007). „Archaic Greek Poetry”. Ур.: Shapiro, H.A. The Cambridge Companion to Archaic Greece. Cambridge: Cambridge University Press.
Lardinois, André (2014) [1989]. „Lesbian Sappho and Sappho of Lesbos”. Ур.: Bremmer, Jan. From Sappho to De Sade: Moments in the History of Sexuality. London: Routledge.
Liddell, Henry; Scott, Robert; Jones, Henry Stuart; McKenzie, Roderick (1968) [1843], A Greek-English Lexicon, Oxford, England: Oxford University Press, ISBN978-0-19-864214-5
Lidov, Joel (2002). „Sappho, Herodotus and the Hetaira”. Classical Philology. 97 (3).
Obbink, Dirk (2016). „Ten Poems of Sappho: Provenance, Authority, and Text of the New Sappho Papyri”. Ур.: Bierl, Anton; Lardinois, André. The Newest Sappho: P. Sapph. Obbink and P. GC inv. 105, frs.1–4. Leiden: Brill. ISBN978-90-04-31483-2.
Richter, Gisela M. A. (1965). The Portraits of the Greeks. 1. London: Phaidon Press. стр.172. ISBN978-0801416835.
Rose, H. J. (1960). A Handbook of Greek Literature. New York: E. F. Dutton. стр.95.
Sanford, Eva Matthews (1942). „Classical Poets in the Work of A. E. Housman”. The Classical Journal. 37 (4).
Schlesier, Renate (2015). „Sappho”. Brill's New Pauly Supplements II – Volume 7: Figures of Antiquity and Their Reception in Art, Literature, and Music. Приступљено 27. 4. 2017.
Skinner, Marilyn B. (2011). „Introduction”. Classics@. 4. Архивирано из оригинала 03. 03. 2019. г. Приступљено 02. 03. 2019.
Smyth, Herbert Weir (1963) [1900], Greek Melic Poets, New York: Biblo and Tannen
West, Martin. L. (2005). „The New Sappho”. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik. 151.
Wilson, Penelope (2012). „Women Writers and the Classics”. Ур.: Hopkins, David; Martindale, Charles. The Oxford History of Classical Reception in English Literature: Volume 3 (1660—1790). ISBN9780199219810.
Yatromanolakis, Dimitrios (2009). „Alcaeus and Sappho”. Ур.: Budelmann, Felix. The Cambridge Companion to Greek Lyric. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN9781139002479.
Zellner, Harold (2008). „Sappho's Sparrows”. The Classical World. 101 (4).
Balmer, Josephine (1992). Sappho: Poems and Fragments. Bloodaxe.
Barnard, Mary (2000). Sappho: A New Translation. University of California Press.
Burris, Simon; Fish, Jeffrey; Obbink, Dirk (2014). „New Fragments of Book 1 of Sappho”. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik. 189.
Mut i Arbós, Joan (2018). „Sapho Recalled to Life by Music: Feminine Emotion and Raison d'État in Neoclassical Napoleonic Painting”. Music in Art: International Journal for Music Iconography. 43 (1–2): 21—48. ISSN1522-7464.
Obbink, Dirk (2014). „Two New Poems by Sappho”. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik. 189.
Powell, Jim (2007). The Poetry Of Sappho. Oxford University Press.
Voigt, Eva-Maria (1971). Sappho et Alcaeus. Fragmenta. Amsterdam: Polak & van Gennep.
Φάνης Ι. Κακρίδης , Αρχαία ελληνική γραμματολογία , Αθήνα 2005.