Етида је музички облик који служи за техничко савладавање свирачког умећа.[8] То су углавном мелодијски једноставне композиције. Етида настаје упоредо са развојем техничког виртуозитета, нарочито на клавиру и виолини. Уз многобројне етиде изразито техничког карактера, нарочито у доба романтизма, дела ближа клавирској минијатури или етиде концертног карактера
Фредерик Шопенова Етида оп. 10, бр. 2:[1][2][3][4] брза хроматска лествица у десној руци се користи за развој слабијих прстију десне руке. Већина етида је написана да усаврши одређену техничку вештину.Фредерик Шопенова Етида оп. 25, бр. 11[5][6][7]
Студије, лекције и друга дидактичка инструментална дела настала пре 19. века су изузетно разноврсна, без икаквих устаљених жанрова. Доменико Скарлатијевих30 Essercizi per gravicembalo („30 вежби за чембало“, 1738) се по обиму не разликују од осталих његових дела на клавијатури, а Ј.С. Бахова четири тома Clavier-Übung („вежбања са клавијатуром“) садрже све, од једноставних дуета за оргуље до опсежних и тешких Голдбергових варијација.[10]
Последњи тактови Трансценденталне етиде бр. 2 Франца Листа: једне од најтежих Листових етида, ово је студија у пасусима за измену и преклапање руку.
Техника потребна за свирање Шопенових етида, оп. 10 (1833) и Оп. 25 (1837) је била изузетно нова у време њиховог објављивања; први извођач који је успео да савлада дела био је чувени виртуозни композитор Франц Лист (коме је Шопен посветио Оп. 10). Сам Лист је компоновао низ етида које су биле опширније и још сложеније од Шопенових. Међу њима је најпознатија збирка Études d'Execution Transcendante (коначна верзија објављена 1852). Оне, међутим, нису задржале дидактички аспект Шопеновог дела, пошто тежина и техника која се користи варира у оквиру датог дела. Свака од етида има другачији карактер, назначен њеним именом: Прелудио; Молто Виваче; Пајсиџ [Пејзаж]; Мазепа; Фе Фолетс [Irrlichter/ Will-o'-the-wisp]; Визија; Хероика; Дивљи лов; Рикорданца; Алегро Молто Агитато; Вечерње хармоније; и Снежни вртлози.
У 19. веку је такође забележен велики број етида и збирки студија за инструменте који нису клавир. Гитариста композитор Фернандо Сор објавио је својих 12 студија, оп. 6 за гитару у Лондону још 1815. Сва ова дела су у складу са стандардном дефиницијом етиде из 19. века по томе што су кратке композиције, од којих свака користи један аспект технике. Збирке студија за флауту објавили су у другој половини 19. века Ернесто Келер, Вилхелм Поп и Адолф Тершак.
Почетком 20. века објављено је неколико значајних збирки етида. Етиде за клавир Клода Дебисија (1915) су у складу са правилом „један аспект технике по комаду“, али показују неортодоксне структуре са много оштрих контраста, а многе се концентришу на звучности и тембрove својствене клавиру, а не на техничке тачке. Леополд Годовскијеве53 студије о Шопеновим етидама (1894–1914) изграђене су на Шопеновим етидама: додаци и промене Годовског уздигли су Шопенову музику на нове, до сада непознате нивое тежине. Друге важне етиде овог периода укључују виртуозних 12 етидаХеитора Виља-Лобоса за гитару (1929) и дела руских композитора: Студије-СликеСергеја Рахмањинова (1911, 1917) и неколико збирки Александра Скрјабина (све за клавир).
Средином века стара традиција етиде је углавном напуштена. Оливије МесијановеQuatre études de rythme („Четири студије у ритму“, 1949–50) нису биле дидактичке композиције, већ експерименти са скалама трајања, као и са динамиком, фигурацијама, колоритом и тоном. Етиде Џона Кејџа — Études Australes (1974–75) за клавир, Études Boreales (1978) за виолончело и/или клавир и Freeman Études (1977–80, 1989–90) за виолину – су неодређени комади засновани на звезданим картама, и неки од најтежих дела на репертоару. Три књиге ЕтидаЂерђа Лигетија (1985, 1988–94, 1995) су можда најближе старој традицији по томе што се свака такође концентрише на одређену технику. Кајкосру Шапурџи Сорабџевих100 трансценденталних студија (1940–44), које узимају Годовског и Листа као своју полазну тачку, често се фокусирају на одређене техничке елементе, као и на различите ритмичке потешкоће.[11][12]Вилијам Болком је награђен Пулицеровом наградом за Дванаест нових етида за клавир 1988. године.[13][14]
Walker, Alan. Fryderyk Chopin A Life And Times. Bidget Whittle. ISBN978-0-374-71437-6. „The first two Studies were indeed written first, in November 1829”
Leichtentritt, Hugo (1922). „Die Etüden”. Analyse der Chopin'schen Klavierwerke[Analysis of Chopin's Piano Works] (на језику: немачки). II. Berlin: Max Hesses Verlag.
Walker, Alan. Fryderyk Chopin A Life And Times. Bidget Whittle. ISBN978-0-374-71437-6. „The first two Studies were indeed written first, in November 1829”
„Study”. In L. Root, Deane.Grove Music Online. Oxford Music Online. Oxford University Press.
В. Перичић и Д. Сковран: Наука о музичким облицима - Београд, Уметничка академија, 1961, VII изд. 1991, 574 стр.
Chester, Andrew. 1970. "Second Thoughts on a Rock Aesthetic: The Band". The New Left Review 1, no. 62 (July–August): 78–79. Reprinted in On Record: Rock, Pop, and the Written Word, edited by Simon Frith and Andrew Goodwin, 315–19. New York: Pantheon, 1990.
Keil, Charles. 1987. "Participatory Discrepancies and the Power of Music". Cultural Anthropology 2, No. 3 (August): 275–83.
Cadwallader, Allen. 1990. "Form and Tonal Process. The Design of Different Structural Levels". Trends in Schenkerian Research, A. Cadwallader ed. New York, etc.: Schirmer Books: 1-21.
Laskowski, Larry. 1990. "J.S. Bach's 'Binary' Dance Movements: Form and Voice-Leading", Schenker Studies, H. Siegel ed. Cambridge: CUP: 84-93.
Schmalfeldt, Janet. 1991. "Towards a Reconciliation of Schenkerian Concepts with Traditional and Recent Theories of Form", Music Analysis 10: 233-287.
Beach, David. 1993. "Schubert's Experiments with Sonata Form: Formal-Tonal Design versus Underlying Structure", Music Theory Spectrum 15: 1-18.
Smith, Peter. 1994. "Brahms and Schenker: A Mutual Response to Sonata Form", Music Theory Spectrum 16: 77-103.
Smith, Charles J. 1996. "Musical Form and Fundamental Structure: An Investigation of Schenker's Formenlehre". Music Analysis 15: 191-297.
Burnham, Scott. 2001. "Form", Cambridge History of Western Music Theory, Th. Christensen ed. Cambridge: CUP: 880-906.
Webster, James. 2009. "Formenlehre in Theory and Practice", Musical Form, Forms, and Formenlehre: Three Methodological Reflections, P. Bergé ed. Leuven: LUP: 123-139.
Hooper, Jason. 2011. "Heinrich Schenker's Early Conception of Form, 1895-1914". Theory and Practice 36: 35-64.
Schmalfeldt, Janet. 2011. In the Process of Becoming: Analytic and Philosophical Perspectives on Form in Early Nineteenth-Century Music, New York: Oxford University Press.
Cecchi, Alessandro (ed.). 2015. Schenker's Formenlehre. Rivista di Analisi e Teoria Musicale XXI, No. 2.
Braunbehrens, Volkmar (1990), Mozart in Vienna, New York: Grove Weidenfeld, ISBN0-8021-1009-6.
Cook, N (1990), Music, Imagination and Culture, Oxford: Clarendon Press.
Copland, Aaron (2002), What to Listen for in Music, Revised edition of an authorized reprint of a hardcover edition published by McGraw-Hill Book Company, New York: Signet Classic., ISBN0-451-52867-0.
Irmer, Otto von (1986), „Preface”, Beethoven: Klavierstücke, Munich: G. Henle.
Lewis, J. (17. 6. 2011), „Coleman Hawkins records Body and Soul: Number 14 in our series of the 50 key events in the history of jazz music”, The GuardianCS1 одржавање: Формат датума (веза).
McCorkle, Donald M., Variationen uber ein Thema von Joseph Haydn (Norton Scores изд.), ISBN0-393-09206-2.
Mellers, Wilfred (1964), Music in a New Found Land: Themes and Developments in the History of American Music, London: Barrie and Rockliff.
Mellers, Wilfred (1983), Beethoven and the Voice of God, London: Faber.
Raymar, Aubyn (1931), „Preface”, Ур.: Bowen, York, Mozart: Miscellaneous Pieces for Pianforte, London: Associated Board of the Royal Schools of Music.
Sisman, Elaine (2001), „Variations”, Ур.: Sadie, Stanley; Tyrrell, John, The New Grove Dictionary of Music and Musicians (2nd изд.), London: Macmillan Publishers.
White, John David (1976), The Analysis of Music, Englewood Cliffs, N.J.: Prentice-Hall, ISBN0-13-033233-X.
Ehrhardt, Damien (1998), La variation chez Robert Schumann. Forme et évolution (Diss. Sorbonne 1997), Lille: Presses Universitaires du Septentrion, ISBN2-284-00573-X
Nelson, Robert U. (1948), The Technique of Variation; A Study of the Instrumental Variation from Antonio de Cabezón to Max Reger, University of California Publications in Music, 3, Berkeley: University of California Press.
Cortot, Alfred (1915). Frédéric Chopin. 12 Études, op. 10. Édition de travail des oeuvres de Chopin (на језику: француски). Paris: Éditions Salabert.
Schulenberg, David (2006). The Keyboard Music of J. S. Bach. New York and Oxford: Routledge. стр.369—388. ISBN0-415-97400-3.
Wolff, Christoph (лето 1976). „Bach's Handexemplar of the Goldberg Variations: A New Source”. Journal of the American Musicological Society. 29 (2): 224—241. JSTOR831018. doi:10.2307/831018.CS1 одржавање: Формат датума (веза)
[Johann Nikolaus Forkel|Forkel, Johann Nikolaus]] (1802). Über Johann Sebastian Bachs Leben, Kunst, und Kunstwerke ("On Johann Sebastian Bach's Life, Art and Work"). A recent reprint is by Henschel Verlag, Berlin, 2000; 3-89487-352-3. An English translation was published by Da Capo Press in 1970.
Niemüller, Heinz Hermann (1985). "Polonaise und Quodlibet: Der innere Kosmos der Goldberg-Variationen" in Johann Sebastian Bach: Goldberg Variationen, Musik-Konzepte 42 (Kassel: Bärenreiter), pp.3–28, esp. 22–26.
Schiassi, Germana (2007). Johann Sebastian Bach. Le Variazioni Goldberg. Bologna: Albisani Editore. ISBN978-88-95803-00-5.
Velikovskiy, Alexander (2021). Goldberg Variations by J.S. Bach. Saint Petersburg: Planeta Musiki 978-5-8114-6876-8. [in Russian]
Kennicott, Philip, Counterpoint: a Memoir of Bach and Mourning, WW Norton & Company, New York. 2020.978-0-393-86838-8.