From Wikipedia, the free encyclopedia
Говор птица или Сабор птица (персијски: منطق الطیر, Мантик-ол-тејр, познат и као مقامات الطیور Макамат-ту-тојур;) је теолошко-мистичка поема персијског песника и исламског мистика Фаридудина Мухамеда Атара. Објављена је 1177. године и испевана је у 4458 стихова, који су обликовани у форму меснавије. Сматра се једним од најзначајнијих дела класичне персијске књижевности и капиталним делом суфизма.
Говор птица | |
---|---|
![]() Сцена из „Говора птица” на персијској минијатури. Пупавац, на средини десно, појашњава другим птицама пут суфија | |
Настанак и садржај | |
Аутор | Фаридудин Мухамед Атар |
Дизајнер корица | Персија |
Језик | персијски |
Жанр / врста дела | теолошко-мистичка поезија |
Издавање | |
Издавање | 1177. |
Превод | |
Преводилац | Ахмед Ананда
Кристина Копрившек Слободан В. Ђуровић |
У поеми је на алегоријски начин изложено учење суфизма о различитим душевним стањима и степенима (тзв. мекаме) кроз која пролази путник (салик) на духовном путу до Бога. Иако је у тексту представљено свих седам макама, највећи део књиге говори о емари, првој меками, то јест, о пожудној души која тражи изговоре да избегне покајање и пут ка истини. Алегорија започиње описом сабора птица, где су се различите птице окупиле да изаберу свог краља. Пупавац, најмудрија птица међу њима, саопштава скупу да би једини достојан владар био Симург, узвишена, легендарна птица, која живи далеко на врху митске планине. Пупавац, који представља суфијског шејха, на ово дуготрајно и опасно путовање предводи тридесет птица, од којих свака представља различите људске особине, које спречавају човека да достигне просветљење. Птице на свом путовању прелазе седам долина, од којих свака представља по једну макаму. На крају поеме јато стиже до Симурговог станишта, за које се испоставља да је једно велико језеро. Загледавши се у језеро и сагледавши сопствени одраз, птице долазе до самоспознаје да је оно за чим су трагале одувек било у њима самима.[1][2] Овај преокрет на крају се остварује и на језичком плану у виду непреводиве игре речи, пошто се на персијском реч „Симург” може читати и као „си” (тридесет) „морг” (птица).
Птице су се сакупиле да себи изаберу владара. Међу птицама се налази пупавац, славуј, зеба, папагај, паун, фазан, соко, јаребица, препелица, голуб, јастреб и друге. Међу њима најмудрији је пупевац Худхуд. Он се обраћа скупу и почиње да приповеда о Симургу, узвишеној птици, која живи на легендарној планини. Он говори птицама да је Симург идеалан владар, и да је потребно кренути у потрагу за њим, јер без њега нема ни правде, ни мира, ни истине. Иза овог алегоријског говора крије се говор о потреби човека да крене путем сазнања. Симург, са својим врлинама које му приписује Худхуд, симболизује Алаха.
Након што су чуле Худхудов надахнути говор, све птице су спремне да крену на пут у потрагу за краљем. Међутим, свака птица проналази различити разлог за одустане од тешког пута. Свака птица представља неки апсект или тенденцију у људској души, које коче човека да крене у потрагу за Богом. На пример славуј је заљубљен у ружу (окренутост ка спољашњој лепоти), соко не жели да напусти краља (зависност од политичке моћи), патка не може да напусти брчкање у води (површинско практиковање ритуала), јаребица је везана са свој камен (везаност за материјално богатство), итд. Пупавцу полази за руком да на сваку њихову сумњу да задовољавајуће одговоре. Пупавац симболизује суфијског шејха, а ове дискусије између птица представљају специфичан одраз разговора које се воде између шејха и његових ученика у суфијским редовима, тако да ови разговори садрже суптилне описе проблема и питања, које се тичу оних који се спремају да пођу на путовање духовне реализације.
Јато птица креће на пут и на њему прелазе седам долина. Ових седам долина репрезентују седам маками, то јест, седам стања људске душе на путовању спознаје. След долина и њихово значење је следеће:
На крају поеме тридесет птица, трансформисане путовањем, стижу до Симурговог станишта, за које се испоставља да је једно велико језеро. Тридесет птица, огледајући се у језеру, долазе до самоспознаје, да Симург није ништа друго до Биће њиховог Бића и да је оно за чиме су трагали било одувек део њих. Овде је битно истаћи једну непреводиву игру речима; на персијском језику се реч Симург може читати и као „си” (тридесет) „морг” (птица). Си-мург (тридесет птица) је у одразу видело вечног Симурга. Си-мург (тридест птица) огледа се у Њему, а вечни Симург у свима Њима. Збуњено јато или земаљски симург, не користећи речи и говор, поставља питање вечном Симургу, молећи га да им открије загонетку „своје” и „његове” суштине. Такође не користећи говор, вечни Симург одговара:
На крају се замаљски си-мург утапа у вечни Симург.
У оквиру основног заплета о путовању птица према Симургу у овој поеми уплетене су и различите кратке дидактичке и забавне приповести, које могу да функционишу као засебна дела. Сложеним компоновањем различитх прича у оквиру једне јединствене приче био је манир персијске књижевности, којим је песник потврђивао сопствено песничко умеће.
Атарова употреба симбола је кључна, покретачка компонента песме. На пример. када у тексту стоји: „Било је то једне ноћи без месеца у Кини. Симорг се први пут појавио пред смртником”, према Идрис Шаху, реч Кина није само географска Кина, већ и симбол мистичног искуства, али и алузија на хадис: „Тражите знање, чак и негде далеко као што је Кина“. У поеми постоји много примера таквих суптилних симбола и алузија.
Питер Брук и Жан-Клод Каријер адаптирали су поему у позоришну драму „Скуп птица” (), коју су објавили 1979. Брук је изводио представу по руралним деловима Африке, пре него што је поставио две веома успешне поставке за западну публику - једну у Њујорку у експерименталном позоришту La MaMa, а другу у Паризу.[4]
Илустрације из збирке која се чува у Музеју уметности Метрополитен у Њујорку. Цртежи су део илустрованог рукописа који је настао око 1600. године. Слике је насликао Хабибала из Саве (активан између 1590-1610).[5]
Постоје две књиге „Говора птица” на српском језику. Обе књиге су настала на основу превода са персијског босанскохерцеговачког преводиоца Ахмеда Ананде. Прва књига представља Анандов превод који је прилагодила Кристина Копрившек (објављан 2005), док друга књига садржи препев Слободана В. Ђуровића настао на темељу превода Ахмеда Ананде. Ђуровићев препев је објавио Културни центар при Амбасади Исламске Републике Иран у Београду 2011. Ово су неки стихови из те књиге:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.