From Wikipedia, the free encyclopedia
Вуко Торовић (Рогаче, код Невесиња, 1926 — Плужине, код Невесиња, 1. мај 1943), учесник Народноослободилачке борбе и народни херој Југославије.
вуко торовић | |
---|---|
Датум рођења | 1926. |
Место рођења | Рогаче, код Невесиња, Краљевина СХС |
Датум смрти | 1. мај 1943. (16/17 год.) |
Место смрти | Плужине, код Невесиња, НД Хрватска |
Професија | земљорадник |
Учешће у ратовима | Народноослободилачка борба |
Служба | НОВ и ПО Југославије |
Народни херој од | 20. децембра 1951. |
Рођен је 1926. године у селу Рогаче, код Невесиња. Потицао је из сиромашне сељачке породице, па је након основне школе остао у селу и бавио се земљорадњом.[1]
Јуна 1941. године, када је избио устанак у Херцеговини, заједно са двојицом страије браће и сестром ступио је у устаничку чету под командом Дукице Граховца. Имао је тада свега 15 година и био је најмлађи борац у чети. Током овог устанка истакао се приликом заузимања усташке жандармеријске станице у Лукавцу, 24. јуна 1941. године, као и у борбама вођеним у Трусини.[1]
Када су устаници, јуна 1941. године опколили Невесиње, непријатељска колона камиона је пошла из Мостара у помоћ опкољеном гарнизону. Вуко је тада био међу борцима, која је упала у колону и успела да је заустави. У овој акцији погинула су двојица Вукова старија брата и сестра. Касније је ступио у Први партизански батаљон „Невесињска пушка”. Иако је био премлад за исцрпљујуће ратне напоре, никада није одустајао од борбе. Обављао је у почетку углавном курирске задатке.[1]
Када су се у лето 1942. године, партизанске снаге пред надмоћнијим италијанско-четничким снагама морале повући из Херцеговине, Вуко је био међу одабраним херцеговачким борцима, који су на Зеленгори ступили у тада формирани Херцеговачки партизански одред. Недуго потом 10. августа 1942. године постао је борац тада формиране Десете херцеговачке ударне бригаде.[1]
Јануара 1943. године, приликом напада на Жепче, био је командир вода у Другом батаљону. Тада се на челу свог вода пробио до железничке станице и ту норганизовао напад на оклопни воз из кога је посада пружала јак отпор. Вуко је своје борце повео на јуриш и успели су да разоружају посаду. Приликом напада на Прозор, 17. фебруара 1943. године, Вуко је био међу првим борцима који су продрли у град и унели пометњу у непријатељске редове.[1]
Као веома искусан борац, Вуко је био постављен за командира Треће чете у Четвртом батаљону. Априла 1943. године учествовао је у нападу на четничко утврђење на путу Мостар—Невесиње. Вуко је тада повео један вод кроз шумицу и привукао се непријатељском положају. Четници су потом отворили ватру и почела је оштра борба. После извесног времена четницима је стигло појачање, које је успело да се партизанима забаци из леђа и опколи Вукову чету. Тада је отпочела огорчена борба. Вуко је са једним водом успео да се пробије из окружења, а потом је помогао извлачење опкољених бораца.[1]
Погинуо је 1. маја 1943. године у борби са италијанско-четничким снагама код села Плужине, код Невесиње. Тада су делови 55. пука италијанске дивзије „Марке” и четничке Невесињске бригаде одбацили заштитне делове Десете херцеговачке бригаде према Улогу и заузели село Плужине. Вуко је страдао од авионског напада док је пуцао из митраљеза.[1]
Указом Президијума Народне скупштине Федеративне Народне Републике Југославије, 20. децембра 1951. године, проглашен је за народног хероја.[1]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.