Аналитичка филозофија
Традиција западне филозофије 20. века / From Wikipedia, the free encyclopedia
Аналитичка филозофија је скуп различитих методологија и филозофских тенденција.[1][2] Није тешко идентификовати аналитичке филозофе, али није лако утврдити критеријуме који су довели до тог закључка.[3][4][5] Аналитичка филозофија је понекад добијала етикете типа Оксфордска филозофија, или лингвистичка филозофија. Сличне етикете су прилично неразумљиве, будући да се не ради о изричито филозофској школи, ни доктрини, нити се састоји од скупа јасно дефинисаних филозофских пропозиција. Иако већи дио аналитичке филозофије припада Уједињеном Краљевству и Сједињеним Америчким Државама, значајан допринос долази из других земаља, као што су Аустралија, Нови Зеланд и скандинавске земље.
Коријени који вежу њене почетке за почетак 20. вијека, приписују се дјелу енглеског филозофа Мура. У дјелу , Мур тврди да је предикат „добро“, који дефинише област интересовања етике, „прост, неаналитичан и немогуће га је дефинисати“. По њему, многе потешкоће с којима се сусреће етика, али и генерално филозофија, долазе од покушаја да се да одговор на питања, без претходне анализе које је то питање на које се жели дати одговор. Стога та питања захтијевају претходну анализу и разјашњавање. Филозофи ове традиције су се генерално слагали са Муром у тврдњи да је задатак анализе разјашњавање филозофских учења. Њихове разноврсне методе, састоје се од креирање симболичких језика, детаљније анализе обичног говора, различите предмете разјашњавања, укључујући концепте као што су природни закони, појмови из физике, (маса, сила, испитљивост и провјерљивост), па све до свакодневних појмова као што су одговорност и различити погледи на свијет. Од самог зачетка аналитичка филозофија се специјализовала и оријентисала на рјешавање филозофских проблема. Практично не постоји већи филозофски проблем на који аналитички филозофи нису покушали дати одговор.
Развој аналитичке филозофије, почетком 20. вијека, био је под значајним утицајем новоформиране математичке логике. Иако у историји филозофије, постоји антиципација ове врсте логике међу Стоицима, њене модерне форме немају паралелу у филозофији, што се може поткријепити чињеницом да је настала у уској вези са математиком и науком. Многи филозофи су сматрали комбинацију логике и науке, као модел који филозофска учења треба да слиједе, док су други одбацили или минимизовали његову корист за третирање филозофских проблема. Тако је 20. вијек свједок двије различите струје анализе, једне која потенцира формалистичке (логичке) технике, а друга неформалистичке из обичног језика. Такође, било је много филозофа који су били под утицајем и једног и другог приступа. Иако је у принципу, анализу могуће усмјерити и примијенити на било који предмет, њен централни фокус, већим дијелом 20. вијека, био је језик, нарочито представа о значењу и референцијама. Етика, естетика, религија и право, такође су биле теме интересовања, али далеко мање од језика. У посљедњој четвртини 20. вијека, са значења и референција, тежиште интересовања се премјестило на проблеме везане за људски ум, укључујући природу менталних процеса, као што су размишљање, расуђивање, перцепција, вјеровање, намјера, као и производи тих процеса, укључујући представу, значења и визуелне слике. У исто вријеме, интензиван рад се наставио на пољу теорије референција, а добијени резултати у том пољу, пренесени су на анализу ума.