From Wikipedia, the free encyclopedia
Именице су отворена класа пунозначних речи које типично врше реченичне функције субјекта, правог и неправог објекта и предикатива, а такође могу вршити и функције атрибута, атрибутива и прилошких допуна и одредби.
![]() | Примери и перспективе у овом чланку можда не представљају светски поглед на тему. |
Традиционална дефиниција каже да су именице променљива и самостална врста речи које означавају бића, предмете и појаве.
Именице се понекад дефинишу у смислу граматичких категорија којима су подвргнуте (класификација по полу, прилагођена за случај и број). Такве дефиниције имају тенденцију да буду специфичне за језик, јер именице немају исте категорије на свим језицима.
Именице се често дефинишу, посебно у неформалним контекстима, у смислу њихових семантичких својстава (њихових значења). Именице су описане као речи које се односе на особу, место, ствар, догађај, супстанцу, квалитет, квантитет, итд. Међутим, савремени лингвисти су овај тип дефиниције критиковали као неинформативан.[1]
У енглеском језику постоји више примера именица које немају објекат: , , , (као што је у изразу ), , и .[2][3][4]
Именице се према томе да ли означавају један специфичан ентитет или читаву класу ентитета традиционално деле на властите и заједничке.
Из класе заједничких именица се традиционално издвајају збирне и градивне. Ни градивне ни збирне именице се, за разлику од тзв. пребројивих, барем у основном значењу, не могу користити са бројевима. Збирне именице граматичком једнином означавају пребројиво мноштво ентитета. Градивне именице граматичком једнином означавају непребројиву количину материје.
Према семантичком критеријуму се традиционално такође додатно издвајају апстрактне именице од именица које означавају конкретна бића, предмете и појаве. Из категорије апстрактних именица се као посебна класа издвајају још глаголске.
Класификационе (инхерентне) категорије именица у српском језику су род и деклинациона врста.
Именице могу бити мушког, женског или средњег рода. Код неких именица које означавају жива бића традиционално се разликује природни и граматички род.
Именице могу припадати једној од три деклинационе врсте: именице о-деклинације имају у генитиву једнине наставак -а: човек – човека, дете – детета, именице а-деклинације имају у генитиву наставак -е: жена – жене, а именице и-деклинације имају у генитиву наставак -и: ствар – ствари.
Именице се другачије могу поделити на четири деклинационе врсте. Каже се да именице о-деклинације које имају исту основу у свим падежима (човек – човека) припадају првој деклинацији, док оне које имају крњу основу у номинативу (акузативу и вокативу) једнине (дете – детета) припадају другој деклинацији. У том случају се а-деклинација зове трећом, док се и-деклинација зове четвртом деклинацијом.
Такође постоје именице нулте деклинације, које имају исти облик у свим падежима (мадам, леди).
Именице мушког рода мењају се по првој о- или по трећој (а-) деклинацији. Именице које се мењају по првој деклинацији имају нулти наставак у номинативу једнине, а у генитиву једнине имају наставак -а: човек – човека, сепаре – сепареа, алиби – алибија, пано – паноа, кану – кануа; или имају у номинативу наставак -о или -е, док у генитиву исто имају наставак -а: ауто – аута, геније – генија. Именице које се мењају по трећој деклинацији у номинативу имају наставак -а, а у генитиву наставак -е: вођа – вође.
Именице средњег рода мењају се по првој или другој о-деклинацији. Именице које се мењају по првој деклинацији имају у номинативу наставак -о или -е: село – села, поље – поља. Именице које се мењају по другој деклинацији имају у номинативу (акузативу и вокативу) крњу основу и нулти наставак, док у генитиву исто имају наставак -а: дете – детета, време – времена.
Именице женског рода мењају се по трећој (а-) или по четвртој (и-) деклинацији. Именице које се мењају по трећој деклинацији имају наставак -а у номинативу једнине, а у генитиву једнине имају наставак -е: жена – жене. Именице које се мењају по четвртој деклинацији имају у номинативу нулти наставак, а у генитиву наставак -и: ствар – ствари.
Граматичке (променљиве) категорије именица у српском језику су број и падеж.
Именице могу имати облике једнине и множине. Неке именице се обично користе само у једнини (сингуларија тантум). То су властите, градивне и збирне именице.
Друге именице имају само множину (плуралија тантум). И оне могу бити мушког: ногари – ногара – ногарима, женског: новине – новина – новинама (а-декл.), груди – груди – грудима (и-декл.), или пак средњег рода: врата – врата – вратима.
Именице имају облике седам падежа (у традиционалном поретку): номинатив, генитив, датив, акузатив, вокатив, инструментал, локатив.
Облици номинатива и вокатива су у множини свих именица једнаки, као и облици датива, инструментала и локатива.
Код именица средњег рода акузатив је једнак номинативу и у једнини и у множини. Акузатив једнине именица мушког рода прве деклинације једнак је генитиву, ако означавају живо, или пак номинативу, ако означавају неживо.
Следи преглед деклинацијских група. У литератури се често главна група мушког рода и група средњег узимају заједно.
Ова група садржи именице мушког рода. Именице се у њој деле по два критеријума:
Први критеријум је по продужењу множине:
Дугу множину по правилу имају једносложне именице. Кратку множину редовно имају двосложне и вишесложне именице, али и многе једносложне именице.
Други критеријум је означава ли именица живо биће:
Именице које завршавају на палатални сугласник имају следеће особености:
Такође, долази до следећих гласовних промена у неким падежима:
Ова група садржи именице женског рода и неке мушког (вођа, војвода). Именице ове групе редовно завршавају на -а у номинативу једнине, а имају номинатив множине на -е.
У овој групи се деломично спроводи палатализација (патка : патки а не *патци) зависно о завршетку речи. Такође, неке речи имају двоструке облике у генитиву множине (патка : патки и патака према жена : жена).
Именице које завршавају на -ица имају особености у деклинацији (различит вокатив једнине).
Збирне именице деца, браћа, господа, властела, двојица, тројица, четворица итд. имају следеће особености:
Примери:
Посебно стоје именице очи и уши које имају само множину с посебном променом.
За све именице ове групе је НОМ = ВОК = АКУ у множини.
Садржи именице средњег рода. Промена именица слична је деклинацији у главној групи мушког рода. Ова група се може поделити на следеће подгрупе:
Именице уво и око нормалне облике множине који се користе у суженом значењу двојине (два ува), а иначе се користи посебна множина унутар -а групе (уши, очи).
За све ове именице је НОМ = ВОК = АКУ у једнини и множини.
Ова група садржи именице женског рода. Реч је о „реликтној” групи. У ову групу спадају у збирне именице на -ад (телад) које имају само једнину и именице које се изводе наставком \ост\ (апстрактне именице). За пример промене се могу узети именице ноћ и маст, те реч кћи која је изузетак:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.