![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/33/Igor_Stravinsky_LOC_32392u.jpg/640px-Igor_Stravinsky_LOC_32392u.jpg&w=640&q=50)
Neoklasicizam (muzika)
From Wikipedia, the free encyclopedia
Neoklasicizam u muzici bio je trend dvadesetog veka, posebno aktuelan u međuratnom periodu, u kojem su kompozitori nastojali da se vrate estetskim propisima povezanim sa široko definisanim konceptom „klasicizma“, odnosno redu, ravnoteži, jasnoći, ekonomičnosti i emocionalnoj uzdržanosti. Kao takav, neoklasicizam je bio reakcija protiv neobuzdanog emocionalizma i opažene bezobličnosti kasnog romantizma, kao i „poziv na red“ nakon eksperimentalnog vrenja u prve dve decenije dvadesetog veka. Neoklasični impuls pronašao je svoj izraz u karakteristikama kao što su upotreba smanjenih izvođačkih snaga, naglasak na ritmu i kontrapunktnoj teksturi, ažurirani ili prošireni tonski sklad i koncentracija na apsolutnoj muzici za razliku od romantičarske programske muzike.[1][2][3]
![Thumb image](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/33/Igor_Stravinsky_LOC_32392u.jpg/640px-Igor_Stravinsky_LOC_32392u.jpg)
U formi i tematskim tehnikama, neoklasična muzika je inspiraciju često crpela iz muzike 18. veka, mada je nadahnjujući kanon jednako često pripadao baroku, pa čak i ranijim periodima, kao i klasičnom periodu - iz tog razloga, muzika koja inspiraciju crpi upravo iz baroka se ponekad naziva neobaroknom muzikom. Neoklasicizam je imao dve različite nacionalne linije razvoja, francusku (koja je delimično proizašla iz uticaja Erika Satija, a predstavljao ju je Igor Stravinski, koji je zapravo bio ruskog porekla), i nemačku (koja je proizišla iz „nove objektivnosti“ Feručija Busonija, koji je zapravo Italijan, a zastupao ju je Paul Hindemit). Neoklasicizam je bio više estetski trend nego organizovani pokret; čak i mnogi kompozitori za koje se obično ne misli da su „neoklasicisti“, apsorbovali su elemente stila.