From Wikipedia, the free encyclopedia
Мари Бракмон (фр. ; Брест, 1. децембар 1840 — Париз, 17. јануар 1916) била је француска импресионистичка уметница. Била је једна од четири значајне жене у импресионистичком покрету, заједно са Мери Касат (1844–1926), Бертом Моризо (1841–1895) и Евом Гонзалес (1847–1883). Бракмон је учила цртање као дете и почела је да излаже своје радове на Париском салону као адолесцент. Никада није завршила формалну уметничку обуку, али је добила ограничена упутства од Жан-Огиста-Доминик Енгреа (1780–1867) и савете Пола Гогена (1848–1903) што је допринело њеном стилском приступу.
Мари Бракмон | |
---|---|
![]() Фотографија Бракмон ~1886. | |
Датум рођења | 1. децембар 1840. |
Место рођења | Брест, Француска |
Датум смрти | 17. јануар 1916. (75 год.) |
Место смрти | Париз, Француска |
Поље | Сликарство |
Правац | Импресионизам |
Удала се за познатог графичара Феликса Бракмона (1833–1914), који је помогао популаризацији јапанске уметности у Француској. Заједно су стварали керамичку уметност за Haviland & Co., произвођача порцелана из Лиможа. Чест изостављање Мари у књигама о уметницима и историји уметности понекад се приписује делу њеног мужа.[1] Иако је Феликс учествовао на импресионистичким изложбама, он није одобравао учешће супруга у овом покрету, иако је она бриљирала са импресионистичким сликама.[2] Заиста, Пјер Бракмон, њихов син, изјавио је да је његов отац био љубоморан на мајчин, да је омаловажавао амбиције супруге и одбијао је да покаже њене слике посетиоцима.
Мари је учествовала на три од осам великих импресионистичких изложби, представљајући своје радове на четвртој (1879), петој (1880) и осмој (1889) групној изложби. Током свог живота као уметнице, Бракмон је реализовала најмање 157 оригиналних дела, од којих је само 31 лоцирано и каталогизовано у постојећим збиркама данас, док су остали радови нестали у разним приватним колекцијама без званичне евиденције.[3] Њене једине две самосталне изложбе одржане су постхумно.[1]
Рођена је као Мари Ана Каролин Киворон 1. децембра 1840.[4] у Аргентону-ен-Ландунвезу, близу Бреста, Бретања. Није уживала у истом васпитању или каријери као друге познате импресионисткиње – Касат, Моризо, Гонзалес.[5] Била је дете из несрећног уговореног брака. Њена мајка, Алине Хиацинтхе Марие Паскуиоу, наставила је свој живот са Емилом Ланглоа, а након тога су водили несређен живот, селећи се из Бретање у Јуру, у Швајцарску и у Лимузен, пре него што су се настанили у Етампу, јужно од Париза.[6] Имала је једну сестру, Луиз, рођену 1849. године, док је њена породица живела у близини Усела (департман Корез у Лимузину) у древној опатији Нотр-Даме де Бонаж.
Отпочела је да похађа часове сликања у тинејџерским данима према инструкцијама М. Аугусте Васора, „старог сликара који је сада рестаурирао слике и давао лекције младим женама у граду“.[6] Напредовала је до те мере да је 1857. године Француском салону предала слику своје мајке, сестре и старе учитељице како позирају у атељеу, и слике су биле прихваћене. Затим је упозната са сликаром Енгреом који ју је саветовао[7] и упознао са двојицом својих ученика, Фландрином и Сињолом.
Критичар Филип Берти ју је назвао „једном од најинтелигентнијих ученика Ингресовог студија“.[8] Као студент у Ингресовом приватном париском атељеу, написала је: „Озбиљност господина Ингреса ме је уплашила... јер је сумњао у храброст и упорност жене на пољу сликарства... Он би им додељивао само сликање цвећа, воћа, мртве природе, портрета и жанр сцена“.[9]
Касније је напустила Енгреов атеље и почела да добија наруџбине за свој рад, укључујући и ону од двора царице Евгеније за слику Сервантеса у затвору. То је очигледно задовољило, јер ју је тада гроф де Ниверкерке, генерални директор француских музеја, замолио да направи важне копије у Лувру.[6]
Док је копирала старе мајсторе у Лувру, видела је Феликса Бракмона, који се заљубио у њу. Његов пријатељ, критичар Ежен Монтрозје, организовао је упознавање и од тада су она и Феликс били нераздвојни. Били су верени две године пре него што су се венчали 5. августа 1869,[7] упркос противљењу њене мајке.[6] Године 1870. добили су једино дете, Пјера.[7] Због недостатка добре медицинске неге током рата 1870. и Париске комуне, Бракмоново ионако деликатно здравље погоршало се након рођења њеног сина.[6] Велики део онога што се зна о Бракмондином личном животу потиче из необјављене кратке биографије чији је аутор њен син, под називом La Vie de Félix et Marie Bracquemond.[5]
Феликс и Мари Бракмон су радили заједно у студију Хавиленд у Одеју где је њен супруг постао уметнички директор. Дизајнирала је тањире за вечере и извела велике плоче од плочица (некада познате као фајанса) које приказују Les Muses des arts (Музе уметности), које су приказане на Универзалној изложби 1878. године.[6]
Почела је да редовно излаже слике на Салону почевши од 1864.[10] Пошто је сматрала да је медиј ограничавајући, напори њеног мужа да је научи гравирању били су само у основи успешни. Она је ипак произвела девет бакрописа који су били приказани на другој изложби Друштва сликара-графичара у Галерији Дуран-Руел 1890. Супруг ју је упознао са новим медијима и уметницима којима се дивио, као и старијим мајсторима као што је Шарден . Посебно ју је привукао белгијски сликар Алфред Стивенс . Између 1887. и 1890. године, под утицајем импресиониста, њен стил је почео да се мења. Слике су постајала све већа, а интензитет боја се појачавао. Почела је да слика напољу (део покрета који је постао познат као plein air), а на гађење њеног мужа, Моне и Дега су јој постали ментори.[5][6]
Многи од најпознатијих радова Мери Бракмон насликани су на отвореном, посебно у њеној башти у Севру. Једна од њених последњих слика била је Уметников син и сестра у башти у Севру.[11] Бракмон је учествовала на импресионистичким изложбама 1879, 1880. и 1886.[7] Године 1879. и 1880. неки од њених цртежа су објављени у La Vie Moderne. Године 1881. изложила је пет радова у галерији Дадли у Лондону .
Током1886, Феликс Бракмон је преко Сислија упознао Гогена и довео осиромашеног уметника кући. Гоген је имао одлучујући утицај на Мари Бракмон, а посебно ју је научио како да припреми своје платно како би постигла интензивне тонове које је сада желела.[6]
За разлику од многих њених савременика импресиониста, Бракмон је уложила много труда у планирање својих дела. Иако многи њени радови имају осећај спонтаности, припремала се на традиционалан начин кроз скице и цртеже.[5] Иако је била у сенци њеног добро познатог мужа, сматра се да је дело повучене Мари Бракмон било ближе идеалима импресионизма. Према њиховом сину Пјеру, Феликс Бракмон је често био огорчен на своју жену, грубо одбијајући њену критику његовог рада и одбијајући да посетиоцима покаже њене слике. У необјављеном рукопису који је Пјер написао о животу својих родитеља, он каже да је његов отац „ретко показивао њене радове њиховим пријатељима. Када би јој дао комплимент, то је било насамо. Стога нико од њихових пријатеља уметника није обраћао пажњу на њена дела или је говорио о њеном стваралаштву, а када је супругу поверила своју наду у уметнички успех, Феликс је амбицију спустио на „неизлечиву таштину.“[12] Године 1890, Мари Бракмон, изморена сталним трвењима у домаћинству и обесхрабрена недостатком интересовања за њен рад, напустила је сликарство, и урадила тек неколико радова који су остали неизложени.[7]
Остала је упорни бранилац покрета импресионизма током целог свог живота, чак и када није активно сликала. У одбрану стила од једног од бројних напада њеног мужа на њену уметност, рекла је: „Импресионизам је произвео... не само нов, већ и веома користан начин гледања на ствари. То је као да се одједном прозор отвори и сунце и ваздух улазе у твоју кућу на велико“.[5]
Умрла је у Паризу 17. јануара 1916.[7] Дана 23. јануара, ликовни критичар Арсен Александар одао је почаст њеном сећању у листу Le Figaro.[13] Он је описао Мари Бракмона као „изузетног сликара“ чији је лик „био достојан дела: осећајан, поносан и готово претерано скроман“.[14]
Анри Фосиљон је 1928. ју је описао као једну од „три велике даме“ импресионизма, поред Берте Моризо и Мери Касат.[15] Феминистичка уметничка критика 1970-их је привукла све већу пажњу женама у импресионистичком уметничком покрету и обновила интересовање за заборављени рад Мари Бракмон. Осамдесетих година 20. века, историчарка уметности Тамар Гарб популарисала је уметнице попут Мари Бракмон са публикацијом Жене импресионисткиње, што је довело до нове ере истраживања на ову тему.[16] Бракмон је касније укључена у изложбу Жене у Паризу 1850-1900 2018.[17]
Не постоји каталошки преглед радова Мари Бракмон.[1] Ово је непотпуна и неразврстана листа јавних и приватних слика, акварела и бакрописа сликаркед према каталогу изложбе из 1919. уметничке галерије Bernheim-Jeune.[18] Бракмон је направила најмање 81 слику и скицу уља, 34 акварела, 23 цртежа и девет бакрописа.[19] Ова листа не укључује њене керамичке радове. Претпоставља се да су изгубљена најмање два њена рада, керамички панел од фајансе Музе (1878) и слика Ластавица (1880), која приказује Сислејеве у чамцу на Сени.[1]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.