![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/sr/thumb/8/8e/Divizijski_general_%25C5%25BDivko_Pavlovi%25C4%2587.jpg/640px-Divizijski_general_%25C5%25BDivko_Pavlovi%25C4%2587.jpg&w=640&q=50)
Живко Павловић
From Wikipedia, the free encyclopedia
Живко Павловић (Башин код Смедеревске Паланке, 1/13. март 1871 — Београд, 25. април 1938) био је официр српске војске, дивизијски генерал југословенске војске, професор, управник Војне академије, војни писац и академик.
Живко Павловић | |
---|---|
![]() Дивизијски генерал Живко Павловић | |
Пуно име | Живко Петровић[lower-alpha 1] |
Датум рођења | (1871-03-13)13. март 1871. |
Место рођења | Башин код Смедеревске Паланке, Кнежевина Србија |
Датум смрти | 25. април 1938.(1938-04-25) (67 год.) |
Место смрти | Београд, Краљевина Југославија |
Служба | 1889 — 1923. |
Војска | Краљевина Србија Краљевина СХС Краљевина Југославија |
Чин | ![]() ![]() |
Јединица | Шумадијска дивизија Јадранска дивизијска област |
Учешће у ратовима | Први балкански рат Други балкански рат Први светски рат |
Одликовања | Орден Белог орла са мачевима Орден Карађорђеве Звезде са мачевима Орден Светог Саве Орден Ђорђа I Орден Легије части |
Рођен је у селу Башин од оца Гаврила и мајке Ане Петровић. Променио је своје рођено презиме Петровић у стричево презиме Павловић, код кога је живео са маћехом после смрти својих родитеља. После завршетка основне школе, Живко је уписао Крагујевачку гимназију. У то време у Војној академији је радио млади официр (будући војвода) Степа Степановић, што је допринело да Павловић упише нижу школу Војне академије 1892. године. Класни друг му је био будући армијски генерал и министар војске и морнарице Петар Пешић.
После завршетка Академије, Живко је био водник, а након тога је уписао Вишу школу Војне Академије 1. септембра 1894. године. У наредном периоду прошао је све дужности од водника у Моравском артиљеријском пуку, до командира батерије. Од 1899. до 1892. је био на генералштабној припреми у Београду. Године 1902. је послат у Берлин на усавршавање. После повратка из Берлина постао је ордонанс официр краља и ту дужност је обављао до 1905. године. Две године касније постао је ађутант краљевића Ђорђа, а након те дужности био је и професор Александра Карађорђевића у периоду од 1908—1911. Од 1910—1912, вршио је функцију начелника Оперативног одељења Главног генералштаба и на том положају се задржао до почетка Првог балканског рата.
Пред Први балкански рат изабран је међу четворицом најближих Путникових сарадника и тада је постао шеф одсека за израду наређења у оперативном одељењу Врховне команде а после окончања службовања на том положају, био је у делегацији која је закључивала мир у Лондону. Учествовао је у опсади Скадра, када је унапређен у генералштабног пуковника, а касније је учествовао и у Брегалничкој бици. Након ове победе војвода Путник је ургирао да се на његов предлог ванредно унапреди у чин генерала али је он то одбио.
На почетку Првог светског рата, Павловић је руководио мобилизацијом становништва. Био је блиски сарадник Радомира Путника и заједно са њим је разрађивао планове за битке. После Тројне офанзиве, влада је сменила Радомира Путника, а заједно са њим и Живка Павловића његовог заменика. Дошао је у сукоб приликом планирања Солунског фронта са Живојином Мишићем и његов план није усвојен. После победе на Кајмакчалану, смењен је са функције команданата Шумадијске дивизије и послат је на лечење од маларије.
После рата је унапређен у чин генерала 1919. године. Исте године је постао управник Војне академије у Београду, да би 1920. постао помоћник команданта Прве армијске области и командант Јадранске дивизијске области. Пензионисан је три године касније. На предлог Јована Цвијића, изабран је за редовног члана Српске краљевске академије 1921. Увршћен у ред највећих војсковођа српске и југословенске историје.