From Wikipedia, the free encyclopedia
Notranji pomnilnik je ena glavnih sestavin računalnika. Služi za shranjevanje podatkov (programa in obdelovanih podatkov). Narejen je iz polprevodnika oziroma je v čipu. Soroden notranjemu pomnilniku je zunanji pomnilnik (disketa, trdi disk, CD,...).
![]() | Ta članek potrebuje čiščenje. Pri urejanju upoštevaj pravila slogovnega priročnika. |
Zgradbo notranjega pomnilnika si lahko zamišljamo kot omaro s policami. Namesto polic so pomnilniške lokacije, ki prejmejo 8, 16, 32,... bitov velik podatek. Lokacije imajo naslove, po katerih jih lahko razločimo. Naslovi so števila.
Programi v fizični pomnilnik nikoli ne dostopajo neposredno, ampak tvorijo naslove na tri načine. Način naslavljanja je odvisen od pomnilniške enote.
In ravno nazadnje omenjen način se trenutno uporablja pri vseh novejših operacijskih sistemih.
Operacijski sistem programu nikoli ne dovoli dostopati do vseh naslovnih prostorov v pomnilniku, saj so nekateri kritični za delovanje sistema oz. naslove zasedajo že drugi programi ali naprave. Zato program v izvajanju vidi le delni pomnilnik oz. mu je določen naslovni prostor. Kljub temu, da ima program omejen dostop v pomnilniku, bo pri izvajanju prepričan, da vidi in obvladuje ves pomnilnik.
Logični naslov je pri 32-bitni arhitekturi velik 32 bitov oz. 4 bajte, kjer je v prvemu delu zapisan začetek segmenta in v drugem pomik v segmentu.
Obstajata dve vrsti notranjega pomnilnika: ROM in RAM. Vsak od njiju ima mnoge podvrste. Enota za kapaciteto pomnilnika je bit in iz njega izpeljan bajt (byte). Največkrat se pri notranjem pomnilniku uporablja enota MB (mega bajt).
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.