Sogdijščina
From Wikipedia, the free encyclopedia
Sogdijščina je bil vzhodnoiranski jezik, ki se je govoril predvsem v srednjeazijski regiji Sogdiji s prestolnico Samarkand v sedanjem Uzbekistanu. Druga pomembna sogdijska mesta so bila Pančakent, Fergana, Hudžand in Buhara v sedanjem Uzbekistanu, Tadžikistanu, Kazahstanu[3] in Kirgizistanu.[4] Govorilo ga je tudi nekaj sogdijskih skupnosti, priseljenih na Kitajsko. Sogdijščina je bila poleg baktrijščine, hotanske sake, srednjeperzijščine in partščine eden od najpomembnejših srednjeiranskih jezikov in ima obsežen literarni korpus.
Sogdijščina | |
---|---|
*s{əγ}ʷδī́k ᵊzβā́k, *s{əγ}ʷδyā́u̯, 𐼑𐼇𐼄𐼌𐼊𐼋 [*𐼀𐼈𐼂𐼀𐼋] swγδyk [*ʾzβʾk] 𐼼𐼴𐼶𐼹𐼷𐼸 (𐼰𐼵𐼱𐼰𐼸) swγδyk (ʾzβʾk) 𐼼𐼲𐼴𐼹𐼷𐼰𐼴 sγwδyʾw 𐫘𐫇𐫄𐫔𐫏𐫀𐫇 swγδyʾw | |
Materni jezik | Sogdija |
Področje | Srednja Azija, Kitajska |
Obdobje | 1. tisočletje pr. n. št. – 1000 n. št.; razvila se je v sodobni jezik jagnobi |
Pisava |
|
Jezikovne oznake | |
ISO 639-2 | sog |
ISO 639-3 | sog |
Glottolog | sogd1245 |
Sogdijščino se običajno uvršča v severovzhodno skupino iranskih jezikov. Neposrednih dokazov o zgodnji različici jezika (stara sogdijščina) niso našli, omembe v staroperzijskih napisih kažejo, da je ločena in prepoznavna Sogdija obstajala vsaj od Ahemenidskega cesarstva (559–323 pr. n. št.).
Tako kot kotanščina je imela sogdijščina morda bolj konzervativno slovnico in morfologijo kot srednjeperzijščina. Sodobni vzhodnoiranski jezik jagnobi je potomec narečja sogdijščine, ki so ga govorili okoli 8. stoletja v Osrušani, regiji južno od Sogdije.