From Wikipedia, the free encyclopedia
Sakoku (鎖国, dobesedno »priklenjena država«) je bila izolacionistična zunanja politika japonskega Šogunata Tokugava, v okviru katere so bili 265 let v obdobju Edo (od 1603 do 1868) odnosi in trgovina med Japonsko in drugimi državami resno omejeno in skoraj vsem tujim državljanom je bil prepovedan vstop na Japonsko, navadnim Japoncem pa je bilo prepovedano zapustiti državo.
Politiko je sprejela šogunska vlada (ali bakufu (幕府)) pod vodstvom Tokugave Iemicuja s številnimi edikti in politikami od 1633 do 1639 in se je končala po letu 1853, ko je Perryjeva ekspedicija, ki ji je poveljeval Matthew C. Perry, izsilila odprtje Japonske (bakumatsu 幕末, konec bakufu) za ameriško (in posledično zahodno) trgovino prek niza pogodb, imenovanih Kanagavska pogodba.
Pred tem je bilo obdobje večinoma neomejene trgovine in razširjenega piratstva. Japonski pomorščaki in trgovci so potovali po Aziji, včasih so v določenih mestih oblikovali skupnosti Nihonmači, medtem ko so uradna veleposlaništva in odposlanci obiskali azijske države, Novo Španijo (znano kot Mehika od začetka 19. stoletja) in Evropo. To obdobje je bilo znano tudi po velikem številu tujih trgovcev in piratov, ki so prebivali na Japonskem in bili aktivni v japonskih vodah.
Izraz sakoku izvira iz rokopisnega dela Sakoku-ron (鎖国論), ki ga je leta 1801 napisal japonski astronom in prevajalec Šizuki Tadao. Šizuki je besedo izumil med prevajanjem del nemškega popotnika Engelberta Kaempferja iz 17. stoletja o Japonski.[1]
Japonska pod politiko sakoku ni bila popolnoma izolirana. Sakoku je bil sistem, v katerem so šogunat in nekatere fevdalne domene (han) postavljali stroge predpise o trgovini in zunanjih odnosih. Prek pristanišča Nagasaki na skrajnem zahodu Japonske, kjer so živeli Kitajci, je potekala obsežna trgovina s Kitajsko. Politika je navajala, da je edini dovoljeni evropski vpliv nizozemska postojanka Dedžima v Nagasakiju. Zahodne znanstvene, tehnične in medicinske inovacije so pritekle na Japonsko skozi Rangaku ("nizozemsko učenje"). Trgovina s Korejo je bila omejena na domeno Cušima (danes del prefekture Nagasaki), diplomatske izmenjave pa so potekale prek Joseon Tongsinsa (misije dobre volje) iz Koreje. Trgovina z ljudstvom Ainu je bila omejena na domeno Macumae na Hokaidu, trgovina s kraljestvom Rjūkjū pa je potekala v domeni Sacuma (današnja prefektura Kagošima).[2] Poleg teh neposrednih komercialnih stikov v obrobnih provincah so trgovske države pošiljale redne misije k šogunu v Edo in na grad Osaka.
Poleg tega je Kitajska pod dinastijama Ming in Čing ter Joseon izvajala izolacijonistično politiko pred Japonsko, začenši z Mingom, ki je izvajal Haidžin (海禁 prepoved plovbe) od leta 1371. Za razliko od sakoku so Kitajci in Korejci prav tako prepovedali tuje vplive zunaj vzhodne Azije, medtem ko je Rangaku dovolil preučevanje zahodnih idej na Japonskem, razen krščanstva. Kitajska je bila po porazu v prvi opijski vojni prisiljena odpreti se s pogodbo iz Nankinga in poznejšimi pogodbami. Joseon, ki si je pridobil sloves puščavskega kraljestva, je Japonska v japonsko-korejski pogodbi iz leta 1876 izgnala izolacionizem, pri čemer je uporabila diplomacijo topovskih čolnov, ki so jo uporabile Združene države, da so Japonsko prisilile k odprtju.
V obdobju sakoku je Japonska trgovala s petimi subjekti prek štirih »prehodov«. Največja je bila zasebna kitajska trgovina v Nagasakiju (ki je trgovala tudi s kraljestvom Rjūkjū), kjer je bilo dovoljeno delovati tudi Nizozemski vzhodnoindijski družbi. Območje klana Macumae na Hokaidu (takrat imenovan Ezo) je trgovalo z ljudstvom Ainu. Prek daimjo klana Sō iz Cušime so bili odnosi s Korejo dinastije Joseon. Rjūkjū, napol neodvisno kraljestvo skoraj celotno obdobje Edo, je bilo pod nadzorom daimjojev klana Šimazu iz domene Sacuma. Taširo Kazui je pokazal, da je bila trgovina med Japonsko in temi subjekti razdeljena na dve vrsti: skupino A, v katero uvršča Kitajsko in Nizozemce, »katerih odnosi so spadali pod neposredno jurisdikcijo Bakufuja v Nagasakiju« in skupino B, ki jo predstavlja Korejsko kraljestvo in kraljestvo Rjūkjū, »ki sta se ukvarjala z domenama Cušima (klan Sō) oziroma Sacuma (klan Šimazu)«.[3]
Številni predmeti, s katerimi se je trgovalo iz Japonske v Korejo in kraljestvo Rjūkjū, so bili na koncu poslani na Kitajsko. Na otokih Rjūkjū in v Koreji so klani, zadolženi za trgovino, zgradili trgovska mesta zunaj japonskega ozemlja, kjer je dejansko potekala trgovina.[4] Zaradi potrebe, da japonski podložniki potujejo do teh trgovskih postaj in iz njih, je to spominjalo na nekakšno izhodno trgovino, pri čemer so japonski podložniki vzpostavljali redne stike s tujimi trgovci na v bistvu ekstrateritorialnem ozemlju. Trgovina s kitajskimi in nizozemskimi trgovci v Nagasakiju je potekala na otoku, imenovanem Dedžima, ki je bil od mesta ločen z ozko ožino; tujci niso mogli vstopiti v Nagasaki, niti japonski civilisti niso mogli vstopiti v Dedžimo brez posebnega dovoljenja ali pooblastila. Za prebivalce otoka so bile razmere ponižujoče; policija v Nagasakiju jih je lahko nadlegovala po mili volji in ves čas je bila močna japonska straža nameščena na ozkem mostu do celine, da bi jim preprečila, da bi zapustili otok.[5]
Trgovina je dejansko v obdobju sakoku uspevala in čeprav so bili odnosi in trgovina omejeni na nekatera pristanišča, država še zdaleč ni bila zaprta. Pravzaprav, tudi ko je šogunat izgnal Portugalce, so se sočasno vključili v razprave z nizozemskimi in korejskimi predstavniki, da bi zagotovili, da skupni obseg trgovine ne bi trpel. Tako je v zadnjih desetletjih postalo vse pogosteje, da zunanjepolitične politike tega obdobja ne označujejo kot sakoku, kar pomeni popolnoma osamljeno, izolirano in "zaprto" državo, temveč z izrazom kaikin (海禁, »pomorske prepovedi«), ki se uporablja v takratnih dokumentih in izhaja iz podobnega kitajskega koncepta haidžin.[6]
Nobena japonska ladja ... niti katerikoli domačin iz Japonske si ne sme drzniti izpluti iz države; kdor koli ravna v nasprotju s tem, bo umrl, ladja s posadko in blagom na krovu pa bo zasežena do nadaljnjega ukaza. Vse osebe, ki se vrnejo iz tujine, se usmrtijo. Kdor odkrije krščanskega duhovnika, dobi nagrado od 400 do 500 srebrnih listov in za vsakega kristjana sorazmerno. Vsi Nambani (Portugalci in Španci), ki širijo doktrino katoličanov ali nosijo to škandalozno ime, bodo zaprti v Onra ali skupnem mestnem zaporu. Celotna rasa Portugalcev z materami, dojiljami in vsem, kar jim pripada, bo izgnana v Macao. Kdorkoli se drzne prinesti pismo iz tujine ali se vrniti, potem ko je bil izgnan, naj umre s svojo družino; tudi kdorkoli se drzne posredovati zanj, bo obsojen na smrt. Nobenemu plemiču ali vojaku se ne sme dovoliti, da kaj kupi od tujca. [7]
Običajno velja, da je šogunat uvedel in uveljavil politiko sakoku, da bi odstranil kolonialni in verski vpliv predvsem Španije in Portugalske, ki sta bili dojeti kot grožnja stabilnosti šogunata in miru v arhipelagu. Naraščajoče število katoliških spreobrnjencev na južni Japonski (predvsem Kjušu) je bil pomemben element tega, kar je veljalo za grožnjo. Na podlagi dela, ki so ga opravili japonski zgodovinarji v 1970-ih, so nekateri učenjaki izpodbijali to stališče in menili, da je le delna razlaga politične realnosti.
Pred Tokugavo se je Tojotomi Hidejoši že začel obračati proti evropskim misijonarjem po začetku španskega osvajanja Filipinov. Postopno napredovanje Špancev je povzročilo vse večjo sovražnost tudi s strani Tokugave.[8][9]
Motivacije za postopno krepitev pomorskih prepovedi v zgodnjem 17. stoletju je treba obravnavati v kontekstu domače agende Tokugava bakufu. Eden od elementov te agende je bil pridobitev zadostnega nadzora nad japonsko zunanjo politiko, da bi ne samo zagotovili družbeni mir, ampak tudi ohranili prevlado Tokugave nad drugimi močnimi gospodarji v državi, zlasti tozama daimjo. Ti daimjo so med obdobjem Sengoku izkoristili vzhodnoazijske trgovske povezave za donosen učinek, kar jim je omogočilo, da so okrepili tudi svojo vojaško moč. Z omejevanjem zmožnosti daimjo trgovanja s tujimi ladjami, ki so prihajale na Japonsko ali iskanja trgovinskih priložnosti v tujini, bi lahko bakufu Tokugava zagotovil, da nihče ne bi postal dovolj močan, da bi izpodbijal prevlado bakufuja. To je skladno s splošno sprejeto utemeljitvijo za izvajanje sistema nadomestnega obiskovanja ali sankin-kōtai v Tokugava bakufu.
Usmerjanje trgovine pretežno skozi Nagasaki, ki je leta 1587 prišel pod nadzor Tojotomija Hidejošija, bi bakufuju omogočilo, da z davki in dajatvami okrepi lastno zakladnico. To ni bila majhna zadeva, saj je pomanjkanje bogastva ključno omejevalo tako prejšnji bakufu Kamakura kot bakufu Muromači.[10] Osredotočenost na odstranitev zahodnega in krščanskega vpliva z japonskega arhipelaga kot glavnega gonila kaikin bi lahko trdili, da je nekoliko evrocentrično branje japonske zgodovine, čeprav je to splošno dojemanje.[11]
Kljub temu so krščanstvo in dve kolonialni sili, s katerimi je bilo najmočneje povezano, Tokugava bakufu videli kot resnične grožnje. Ko so bili ostanki klana Tojotomi leta 1615 poraženi, je Tokugava Hidetada svojo pozornost usmeril k edinemu preostalemu verodostojnemu izzivu za prevlado Tokugava. Bakufu je verske izzive centralni oblasti jemal resno, saj so bili cerkveni izzivi oboroženih budističnih menihov običajni v obdobju Sengoku. Cesarica Meišo (vladal 1629–43) je prav tako močno dvomila, ko je slišala, kako se Španci in Portugalci naseljujejo v Novem svetu in je mislila, da bo Japonska kmalu postala ena od mnogih držav v njihovi lasti.
Protestantski angleški in nizozemski trgovci so to dojemanje okrepili z obtožbami španskih in portugalskih misijonarjev, da sistematično širijo vero kot del domnevne politike kulturne prevlade in kolonizacije azijskih držav. Japonci so na splošno menili, da lahko ločijo vero in trgovino na Nizozemce in Angleže, medtem ko so na njihove iberske kolege gledali z veliko suma. Nizozemci, ki so želeli prevzeti trgovino od Špancev in Portugalcev, niso imeli težav s krepitvijo tega stališča. Število kristjanov na Japonskem je vztrajno naraščalo zaradi prizadevanj misijonarjev, kot je Frančišek Ksaverij in spreobrnjenci daimjo. Neposredni povod, ki naj bi spodbudil uvedbo sakokuja, je bil upor Šimabara 1637–38, upor 40.000 večinoma krščanskih kmetov. Po tem je šogunat obtožil misijonarje, da spodbujajo upor, jih je izgnal iz države in strogo prepovedal vero pod smrtno kaznijo. Preostali japonski kristjani, večinoma v Nagasakiju, so oblikovali ilegalne skupnosti in se začeli imenovati Kakure Kirišitan.
Vsi stiki z zunanjim svetom so postali strogo regulirani s strani šogunata ali domen (Cušima, Macumae in Sacuma), ki so bile dodeljene nalogi. Nizozemskim trgovcem je bilo dovoljeno nadaljevati trgovino na Japonskem le, če so se strinjali, da se ne bodo ukvarjali z misijonarskimi dejavnostmi. Danes je delež krščanskega prebivalstva (1 %) na Japonskem še vedno veliko nižji kot v drugih vzhodnoazijskih državah, kot so Kitajska (3 %), Vietnam (7 %) in Južna Koreja (29 %).[12]
Politika sakoku je bila tudi način nadzora nad trgovino med Japonsko in drugimi narodi ter uveljavitev njenega novega mesta v vzhodnoazijski hierarhiji. Tokugava so se odločili ustvariti svoj lasten manjši mednarodni sistem, v katerem bi lahko Japonska še naprej dostopala do trgovine z osnovnimi dobrinami, kot so zdravila in pridobila dostop do bistvenih obveščevalnih podatkov o dogajanju na Kitajskem, hkrati pa se izognila pristanku na podrejeni status znotraj Kitajskega sistema pritokov.
Na splošno konstruktiven uradni diplomatski odnos Japonske s Korejo Joseon je omogočil, da je Koreja poslala redna veleposlaništva (Tongsinsa) na Japonsko. Skupaj z živahno trgovino med Cušimo in Korejo ter prisotnostjo Japoncev v Pusanu je Japonska lahko dostopala do kitajskega kulturnega, intelektualnega in tehnološkega razvoja skozi obdobje Edo. V času razglasitve najstrožjih različic pomorskih prepovedi je dinastija Ming izgubila nadzor nad večjim delom Kitajske in je bilo nepotrebno in morda nezaželeno, da bi Japonska vzpostavljala uradne diplomatske odnose z vlado dinastij Ming ali Čing. medtem ko je bilo vprašanje cesarske legitimnosti nerešeno.
Japonska je lahko pridobila uvoženo blago, ki ga je potrebovala, s posredniško trgovino z Nizozemci in prek otokov Rjukju. Japonci so dejansko spodbujali vladarje kraljestva Rjukju, da ohranijo tributarno razmerje s Kitajsko, čeprav je klan Šimazu prikrito vzpostavil velik politični vpliv na otokih Rjukju. Čing so postali veliko bolj odprti za trgovino, potem ko so premagali lojaliste Mingov na Tajvanu, zato so japonski vladarji čutili še manjšo potrebo po vzpostavitvi uradnih odnosov s Kitajsko.
Izzivi liberalizacije sakokuja so prihajali iz japonske elite v 18. stoletju.[14] Kasneje je bila politika sakoku glavno varovalo pred popolnim izčrpanjem japonskih mineralnih virov, kot sta srebro in baker, v zunanji svet. Medtem ko je izvoz srebra skozi Nagasaki nadziral šogunat do te mere, da je ustavil ves izvoz, se je izvoz srebra skozi Korejo nadaljeval v razmeroma velikih količinah.
Japonska je v tem obdobju sledila zahodni tehnologiji s preučevanjem medicinskih in drugih besedil v nizozemskem jeziku, pridobljenih prek Dedžime. To se je v poznem 18. stoletju razvilo v cvetoče področje, ki je bilo znano kot Rangaku (nizozemske študije). Po odprtju države in propadu politike sakoku je to postalo zastarelo. Nato je bilo veliko japonskih študentov (npr. Kikuči Dairoku) poslanih na študij v tuje države, veliko tujih delavcev pa je bilo zaposlenih na Japonskem.
Politike, povezane s sakokujem, so se končale s konvencijo v Kanagavski pogodbi kot odgovor na zahteve komodorja Perryja.
V 17., 18. in 19. stoletju so zahodne sile, ki so se širile, poskušale končati osamitev Japonske. Ameriške, ruske in francoske ladje so vse poskušale vzpostaviti povezavo z Japonsko, a so bile zavrnjene.
Ti večinoma neuspešni poskusi so se nadaljevali do 8. julija 1853, ko je komodor Matthew Perry iz ameriške mornarice s štirimi vojnimi ladjami: Mississippi, Plymouth, Saratoga in Susquehanna vdrl v zaliv Edo (Tokio) in pokazal grozečo moč svojih ladijskih Paixhans topov. Zahteval je, da se Japonska odpre trgovini z Zahodom. Te ladje so postale znane kot kurofune, črne ladje.
Naslednje leto, na konvenciji v Kanagavi (31. marec 1854), se je Perry vrnil z osmimi ladjami in prisilil šoguna, da je podpisal »pogodbo o miru in prijateljstvu«, ki je vzpostavila uradne diplomatske odnose med Japonsko in Združenimi državami. Združeno kraljestvo je konec leta 1854 podpisalo anglo-japonsko pogodbo o prijateljstvu.
Med letoma 1852 in 1855 je admiral ruske mornarice Jevfimij Putjatin večkrat poskušal pridobiti od šoguna ugodne trgovinske pogoje za Rusijo. Junija 1853 je v zaliv Nagasaki prinesel pismo zunanjega ministra Karla Nesselrodeja in Tanaki Hisašigeju pokazal parni stroj, verjetno prvi na Japonskem. Njegova prizadevanja so dosegla vrhunec s podpisom Šimodske pogodbe februarja 1855.
V petih letih je Japonska podpisala podobne pogodbe z drugimi zahodnimi državami. Harrisova pogodba je bila podpisana z Združenimi državami 29. julija 1858. Japonski intelektualci so te »pogodbe Ansei« na splošno obravnavali kot neenakopravne, saj so bile Japonski vsiljene s pomočjo diplomacije topovskih ladij in kot znak želje Zahoda, da vključi Japonsko v imperializem, ki je zavzel celino. Med drugimi ukrepi so zahodnim državam dali nedvoumen nadzor nad carinami na uvoz in pravico do ekstrateritorialnosti vsem svojim gostujočim državljanom. Ti so ostali sporna točka v odnosih Japonske z Zahodom do preloma 20. stoletja.
Bakufu so v tujino poslali več misij, da bi spoznali zahodno civilizacijo, revidirali pogodbe in odložili odprtje mest in pristanišč za zunanjo trgovino.
Japonsko veleposlaništvo v ZDA je bilo ustanovljeno leta 1860 na krovu Kanrin Maru.
V incidentu v Cušimi leta 1861 je ruska flota skušala na silo odpreti pristanišče, ki uradno ni bilo odprto za zunanjo trgovino s tujino, vendar je bila s pomočjo Britancev zavrnjena.
Veleposlaništvo je bilo v Evropi ustanovljeno leta 1862, drugo veleposlaništvo pa leta 1863. Tudi Japonska je poslala delegacijo in se udeležila svetovne razstave leta 1867 v Parizu.
Druge misije, ki se razlikujejo od misij šogunata, so bile prav tako poslane v Evropo, kot je Čošū Five in misije fevda Sacuma.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.