Pegavica Skalnega gorovja
From Wikipedia, the free encyclopedia
Pegavica Skalnega gorovja je bakterijska vročinska bolezen, ki jo povzroča rikecija Rickettsia rickettsii in jo prenašajo klopi.[8][9] Značilna zgodnja simptoma sta vročina in glavobol, po nekaj dneh se pojavi izpuščaj.[1] Izpuščaj je petehialni (v obliki majhnih podkožnih krvavitev) in se začne pojavljati v predelu zapestij in gležnjev.[10] Pojavijo se lahko tudi bolečine v mišicah in bruhanje.[1] Možna trajna zapleta sta izguba sluha in potreba po amputaciji delov zgornjih ali spodnjih udov.[1]
Pegavica Skalnega gorovja | |
---|---|
Sopomenke | mrzlica Skalnega gorovja |
![]() | |
Petehialni izpuščaj na roki bolnika, okuženega s pegavico Skalnega gorovja. | |
Specialnost | infektologija |
Simptomi | zgodnji: vročina, glavobol[1] poznejši: izpuščaj[1] |
Zapleti | izguba sluha, amputacija udov[1] |
Običajni začetek | 2–14 dni po okužbi[2] |
Trajanje | 2 tedna[2] |
Vzroki | Rickettsia rickettsii (prenos preko klopov)[3] |
Diagnostični postopki | na osnovi simptomov[4] |
Diferencialne diagnoze | mrzlica zika, denga, čikungunja, okužba z Rickettsia parkeri ali Rickettsia philipii, rikecijske koze[5][6] |
Zdravljenje | doksiciklin[7] |
Prognoza | 0,5-odstotno tveganje za smrtni izid[5] |
Pogostost | < 5.000 primerov letno (ZDA)[5] |
Povzročitelj je bakterija Rickettsia rickettsii, ki jo prenašajo različne vrste klopov v Severni Ameriki.[3] Gostitelji so glodavci in psi.[8] V redkih primerih se bolezen prenese s transfuzijo krvi.[3] V zgodnjih fazah bolezni je postavitev diagnoze težavna,[4] zlasti pa pri bolnikih, pri katerih se ne pojavi izpuščaj.[11] Potrditev diagnoze omogočajo laboratorijski testi, vendar pa je pomembno zgodnje zdravljenje, ki se uvede čim prej po prepoznavi simptomov.[4] Spada med tako imenovane pegavice (angl. spotted fever – vročinske bolezni, ki jih povzročajo rikecije, kot so še okužba z Rickettsia parkeri ali Rickettsia philipii ter rikecijske koze).[5]
Za zdravljenje se uporablja antibiotik doksiciklin.[7] Učinkovitost zdravljenja je boljša, če se uvede zgodaj. Uporablja se lahko pri bolnikih vseh starosti in tudi pri nosečnicah.[7] Preventivna uporaba antibiotikov se ne priporoča.[7] Kljub zdravljenju umre okoli 0,5 % bolnikov,[5] pred odkritjem tetraciklina v 40-ih letih dvajsetega stoletja pa je bila smrtnost 10-odstotna.[5]
Letno v Združenih državah Amerike poročajo o manj kot 5000 primerih bolezni, največ v juniju in juliju.[5] O primerih so doslej poročali iz različnih predelov celinskih ZDA, zahodne Kanade ter predelov Srednje in Južne Amerike.[10][2] Prvič so jo odkrili v začetku 19. stoletja v Skalnem gorovju.[10]