From Wikipedia, the free encyclopedia
Japonska je otoška država, ki obsega stratovulkanski arhipelag, dolg več kot 3000 km vzdolž pacifiške obale Vzhodne Azije.[7] Sestavlja ga 6852 otokov.[8] Pet glavnih otokov je Hokaido, Honšu, Kjušu, Šikoku in Okinava. Obstaja 6847 oddaljenih otokov.[9] Otočje Rjukju in otoki Nanpō so južno in vzhodno od glavnih otokov.
![]() | |
Celina | Azija |
---|---|
Regija | Vzhodna Azija |
Koordinati | 36°N 138°E |
Površina | rang 62.[1] |
• Skupaj | 377.973,89 km2 |
• Kopno | 87,93099% |
• Voda | 12.06901% |
Obala | 29.751 km |
Meje | Nima |
Najvišja točka | Fudži 3776 m[2] |
Najnižja točka | Hačirōgata -4 m[2] |
Najdaljša reka | Šinano 367 km[3] |
Največje jezero | Jezero Biva 671 km²[4] |
Podnebje | Pestro; tropsko na jugu do hladno celinsko na severu, gorata območja pa so subarktična ali alpska tundra[2] |
Teren | Večinoma razgiban, vulkanski in gorat[2] |
Naravni viri | Morsko življenje in mineralni viri v teritorialnih vodah. Majhna nahajališča premoga, nafte, železa in mineralov na kopnem.[5] [6][2] |
Nevarnost naravnih nesreč | Vulkanski izbruhi, cunami, potresi in tajfuni |
Okoljski problemi | Onesnaževanje zraka; zakisljevanje jezer in rezervoarjev; prelov; krčenje gozdov |
Izključna ekonomska cona | 4.470.000 km² |
Ozemlje obsega 377.973,89 km². Je četrta največja otoška država na svetu in največja otoška država v vzhodni Aziji. Država ima 6. najdaljšo obalo na 29.751 km in 8. največjo izključno ekonomsko cono s 4.470.000 km² na svetu.[10]
Teren je večinoma razgiban in gorat s 66 % gozda. Prebivalstvo je strnjeno v urbanih območjih na obali, ravnicah in dolinah.[11] Japonska leži v severozahodnem ognjenem obroču na več tektonskih ploščah. Vzhodno od japonskega arhipelaga so trije oceanski jarki. Japonski jarek nastane, ko se oceanska Pacifiška plošča potopi pod celinsko Ohotsko ploščo.[12] Neprekinjen proces subdukcije povzroča pogoste potrese, cunamije in stratovulkane. Otoke prizadenejo tudi tajfuni. Subdukcijske plošče so japonski arhipelag potegnile proti vzhodu, ustvarile Japonsko morje in ga ločile od azijske celine s povratnim širjenjem bazena pred 15 milijoni let.
Podnebje se spreminja od vlažnega celinskega na severu do vlažnega subtropskega in tropskega deževnega gozda na jugu. Te razlike v podnebju in pokrajini so omogočile razvoj raznolike flore in favne z nekaterimi redkimi endemičnimi vrstami, zlasti na otokih Ogasavara.
Japonska se razteza od 20° do 45° severne zemljepisne širine (Okinotorišima do Benten-džima) in od 122° do 153° vzhodne zemljepisne dolžine (Jonaguni do Minami Torišima). Japonska je obdana z morji. Na severu ga Ohotsko morje ločuje od ruskega Daljnega vzhoda, na zahodu ga ločuje Japonsko morje od Korejskega polotoka, na jugozahodu Vzhodnokitajsko morje ločuje otočje Rjukju od Kitajske in Tajvana, na vzhodu je Tihi ocean.
Japonski arhipelag je dolg več kot 3000 km v smeri od severa proti jugu od Ohotskega morja do Filipinskega morja v Tihem oceanu. Je ozek in nobena točka na Japonskem ni od morja oddaljena več kot 150 km.[7] Skupaj je 6852 otokov. Pet glavnih otokov je (od severa proti jugu) Hokaido, Honšu, Šikoku, Kjušu in Okinava. Trije od štirih večjih otokov (Honšu, Kjušu in Šikoku) so ločeni z ozkimi ožinami Notranjega morja Seto in tvorijo naravno celoto. 6847 manjših otokov se imenujejo oddaljeni otoki.[8] To vključuje otoke Bonin, otoke Daitō, Minami-Tori-šima, Okinotorišima, otočje Rjukju, vulkanske otoke in otoke Nanpō ter številne otočke in čeri, od katerih je 430 naseljenih. Otočje Senkaku so pod upravo Japonske, Kitajska pa jih oporeka. To izključuje sporna severna ozemlja (Kurilsko otočje) in Skale Liancourt. Od leta 2021 ima ozemlje Japonske skupno 377.973,89 km² površine, od tega je 364.546,41 km² kopnega in 13.430 km² vode. Japonska ima šesto najdaljšo obalo na svetu (29.751 km). Je največja otoška država v vzhodni Aziji in četrta največja otoška država na svetu.[13]
Zaradi številnih oddaljenih otokov in dolge obale ima država obsežno morsko življenje in mineralne vire v oceanu. Izključna gospodarska cona Japonske obsega 4.470.000 km² in je osma največja na svetu. Je več kot 11-krat večja od površine države.[10] Izključna ekonomska cona se razteza od osnovne črte do 200 navtičnih milj (370 km) od njene obale. Njeno teritorialno morje je 12 nmi (22,2 km), vendar med 3 in 12 nmi (5,6 in 22,2 km) v mednarodnih ožinah – preliv La Pérouse (ali preliv Sōja), preliva Cugaru, Ōsumi in preliv Cušima.
Leta 2019 je imela Japonska 126 milijonov prebivalcev.[19] Je 11. najbolj naseljena država na svetu in druga najbolj naseljena otoška država. 81 % prebivalstva živi na Honšuju, 10 % na Kjušuju, 4,2 % na Hokaidu, 3 % na Šikokuju, 1,1 % v prefekturi Okinava in 0,7 % na drugih japonskih otokih, kot je otočje Nanpō.
Japonska je neformalno razdeljena na osem zgodovinskih regij od severovzhoda (Hokaidō) do jugozahoda (otočje Rjukju):[14]
Vsaka regija vsebuje več prefektur, razen regije Hokaido, ki obsega samo prefekturo Hokaido.
Regije niso uradne upravne enote, vendar se tradicionalno uporabljajo kot regionalna delitev Japonske v številnih kontekstih. Na primer, zemljevidi in geografski učbeniki razdelijo Japonsko na osem regij, vremenska poročila običajno podajajo vreme po regijah, mnoga podjetja in ustanove uporabljajo svojo domačo regijo kot del svojega imena (železnica Kinki Nippon, banka Čūgoku, univerza Tohoku itd.). ). Čeprav ima Japonska osem višjih sodišč, se njihove pristojnosti ne ujemajo z osmimi regijami.
Približno 73 % Japonske je gorate, z gorovjem, ki poteka skozi vsakega od glavnih otokov. Najvišja japonska gora je gora Fudži z višino 3776 m. Stopnja gozdnatosti Japonske je 68,55 %, saj so gore močno gozdnate. Edini drugi razviti državi s tako visokim odstotkom gozdnatosti sta Finska in Švedska.
Ker je malo ravnin, se veliko hribovitih in gorskih pobočij na nižjih višinah okoli mest pogosto obdeluje. Ker je Japonska v vulkanskem območju vzdolž pacifiških globin, je po vseh otokih čutiti pogoste nizkointenzivne tresljaje zemlje in občasno vulkansko aktivnost. Uničujoči potresi se zgodijo večkrat na stoletje. Vročih vrelcev je veliko in jih izkorišča industrija prostega časa.
Japonska uprava za geoprostorske informacije vsako leto meri japonsko ozemlje, da bi nenehno razumela stanje državnega ozemlja. Od 1. julija 2021 je ozemlje Japonske veliko 377.973,89 kvadratnih kilometrov. Površina se povečuje zaradi vulkanskih izbruhov, kot je Nišinošima (西之島), naravnega širjenja otokov in amelioracije oziroma pridobianja novega kopna.
Tabela prikazuje rabo zemljišč v letu 2002.[15]
Gozd | Kmetijske površine | Pozidana območja | vodne površine, reke, plovne poti | Ceste | Divjina | Drugo |
---|---|---|---|---|---|---|
66,4% | 12,8% | 4,8% | 3,6% | 3,4% | 0,7% | 8,3% |
251.000 km2 | 48.400 km2 | 18.100 km2 | 13.500 km2 | 13.000 km2 | 2600 km2 | 31.300 km2 |
Japonski arhipelag je razmeroma oddaljen od azijske celine. Kjušu je najbližje najjužnejši točki Korejskega polotoka z razdaljo 190 km, kar je skoraj 6-krat dlje kot od Anglije do Francije čez Rokavski preliv. Tako je bil zgodovinsko Kjušu prehod med Azijo in Japonsko. Kitajsko loči 800 km morja od velikih japonskih glavnih otokov. Hokaido je blizu Sahalina, ki ga je od leta 1905 do 1945 zasedla Japonska. Večina prebivalstva živi na pacifiški obali Honšūja. Zahodna obala, ki gleda na Japonsko morje, je manj gosto poseljena.
Japonski arhipelag je bil težko dostopen že pred antično zgodovino. V obdobju paleolitika okoli 20.000 pr. n. št. na vrhuncu zadnjega ledeniškega maksimuma je obstajal kopenski most med Hokaidom in Sahalinom, ki je povezoval Japonsko z azijsko celino. Kopenski most je izginil, ko se je morska gladina dvignila v obdobju Džōmon okoli 10.000 pr. n. št.[16]
Japonska je zaradi oddaljene lege, obdane s prostranimi morji, razgibanim, goratim terenom in strmimi rekami, varna pred vsiljivci in nenadzorovanimi migracijami z azijske celine. Japonci lahko zaprejo svojo civilizacijo z izolacionistično zunanjo politiko. V obdobju Edo je šogunat Tokugawa uveljavil politiko Sakoku, ki je prepovedovala večino tujih stikov in trgovine od 1641 do 1853.[17]] V sodobnem času se dotok ljudi upravlja preko morskih pristanišč in letališč. Tako je Japonska dokaj izolirana od celinskih vprašanj.
Skozi zgodovino Japonska ni bila nikoli v celoti napadena ali kolonizirana s strani drugih držav. Mongoli so poskušali dvakrat vdreti na Japonsko in leta 1274 in 1281 niso uspeli. Japonska je kapitulirala le enkrat po jedrskih napadih v drugi svetovni vojni. Takrat Japonska ni imela jedrske tehnologije. Otoška geografija je glavni dejavnik za izolacionistična, polodprta in ekspanzionistična obdobja japonske zgodovine.
Gorski otoki japonskega arhipelaga tvorijo polmesec ob vzhodni obali Azije.[18] Od celine jih ločuje Japonsko morje, ki služi kot zaščitna pregrada. Japonska ima 108 aktivnih vulkanov (10 % aktivnih vulkanov na svetu) zaradi aktivne tektonike plošč v ognjenem obroču.
Pred približno 15 milijoni let je bila vulkanska obala azijske celine potisnjena v niz vulkanskih otoških lokov. To je ustvarilo bazene, znane kot Japonsko morje in Ohotsko morje, s formalnim oblikovanjem japonskega otočja. Arhipelag ima tudi vrhove gorskih grebenov, ki so bili dvignjeni blizu zunanjega roba epikontinentalnega pasu. Približno 73 odstotkov japonske površine je goratih, razpršene ravnice in medgorske kotline (v katerih je skoncentrirano prebivalstvo) pa pokrivajo le okoli 27 odstotkov. Dolga veriga gora teče po sredini otočja in ga deli na dve polovici, lice, ki gleda na Tihi ocean in zadnjo plat proti Japonskemu morju. Na pacifiški strani so strme gore, visoke od 1500 do 3000 metrov, z globokimi dolinami in soteskami.
Osrednjo Japonsko zaznamuje zbliževanje treh gorskih verig – gorovja Hida, Kiso in Akaiši – ki tvorijo Japonske Alpe (Nihon Arupusu), katerih več vrhov je višjih od 3000 metrov. Najvišja točka v japonskih Alpah je gora Kita s 3193 metri. Najvišja točka v državi je gora Fudži (Fujisan, napačno imenovana tudi Fudžijama), vulkan, ki miruje od leta 1707 in se dviga do 3776 m nadmorske višine v prefekturi Šizuoka. Na strani Japonskega morja so planote in hriboviti predeli z nadmorsko višino od 500 do 1500 metrov.
V osrednjem Honšūju so tri velike nižine. Največja je planota Kanto, ki pokriva 17.000 km² v regiji Kanto. Tam je glavno mesto Tokio in največje metropolitansko mesto. Druga največja ravnina na Honšuju je planota Nōbi s 1800 km² s tretjim najbolj naseljenim mestnim območjem Nagoja. Tretja največja nižina na Honšūju je nižina Osaka, ki pokriva 1600 km2 v regiji Kansai. Predstavlja drugo največje mestno območje Osake (del metropolitanskega območja Keihanšin). Osaka in Nagoya segata v notranjost celine od svojih zalivov, dokler ne dosežeta strmih gora. Planota Osaka je povezana s Kjotom in Naro. Kjoto je v porečju reke Jamaširo 827,9 km², Nara pa v porečju reke Nara 300 km².
Planote Kanto, Osaka in Nōbi so najpomembnejša gospodarska, politična in kulturna območja Japonske. Te planote so imele največjo kmetijsko proizvodnjo in velike zalive s pristanišči za ribolov in trgovino. Zaradi tega so postala največja naseljena središča. Kjoto in Nara sta starodavni prestolnici in kulturno srce Japonske. Planota Kanto je postala japonsko središče moči, saj je največja ravnina s središčno lokacijo in je imela zgodovinsko največ kmetijske proizvodnje, ki bi jo bilo mogoče obdavčiti. Šogunat Tokugava je leta 1603 v Edu ustanovil bakufu.[19] To se je do leta 1868 razvilo v glavno mesto Tokio.
Hokaido ima več nižin, kot so planota Išikari 3800 km², planota Tokači 3600 km², planota Kuširo je največje mokrišče na Japonskem 2510 km² in planota Sarobecu 200 km². Obstaja veliko kmetij, ki proizvajajo veliko kmetijskih pridelkov. Povprečna velikost kmetije na Hokaidu je leta 2013 znašala 26 hektarjev na kmeta. To je skoraj 11-krat več od državnega povprečja, ki znaša 2,4 hektarja. Zaradi tega je Hokaido postal kmetijsko najbogatejša prefektura Japonske.[20] Skoraj ena četrtina japonskih obdelovalnih površin in 22 % japonskih gozdov je na Hokaidu.[21]
Druga pomembna ravnica je Sendajska nižina okoli mesta Sendai na severovzhodu Honšuja. Mnoge od teh planot so vzdolž obale, njihove površine pa so se v zgodovini povečevale z amelioracijo (tudi širitvijo v morje).
Reke so na splošno strme in hitre in redke so primerne za plovbo, razen v spodnjem toku. Čeprav je večina rek dolga manj kot 300 km, njihov hiter tok iz gora zagotavlja hidroelektrično energijo. Sezonska nihanja pretoka so privedla do obsežnega razvoja ukrepov za nadzor poplav. Najdaljša reka Šinano, ki se vije skozi prefekturo Nagano do prefekture Nigata in se izliva v Japonsko morje, je dolga 367 km (228 milj).[22]
To je 10 najdaljših rek na Japonskem.
Rang | Ime | Regija | Prefektura | Dolžina
(km) |
---|---|---|---|---|
1 | Šinano | Honšu Hokuriku |
Nagano, Nigata | 367 |
2 | Tone | Kanto | Saitama, Čiba, Ibaraki, Točigi, Gunma | 322 |
3 | Išikari | Hokaido | Hokaido | 268 |
4 | Tešio | Hokaido | Hokaido | 256 |
5 | Kitakami | Tohoku | Ivate, Mijagi | 249 |
6 | Abukuma | Tohoku | Fukušima, Mijagi | 239 |
7 | Mogami | Tohoku | Jamagata | 229 |
8 | Tenrju | Čubu | Nagano, Aiči, Šizuoka | 212 |
9 | Agano | Honšu Hokuriku |
Nigata | 210 |
10 | Šimanto | Šikoku | Koči | 196 |
Največje sladkovodno jezero je jezero Biva 670,3 km², severovzhodno od Kjota v prefekturi Šiga.[23] Jezero Biva je starodavno jezero in ocenjujejo, da je 13. najstarejše jezero na svetu, staro vsaj 4 milijone let.[24] Milijone let dosledno vsebuje vodo. Jezero Biva je ustvarila tektonika plošč v območju aktivnega preloma. Tako je nastalo zelo globoko jezero z največjo globino 104 m. Tako ni naravno napolnjeno z usedlinami. Skozi milijone let se je v jezeru razvil raznolik ekosistem. Vsebuje več kot 1000 vrst in podvrst. Obstaja 46 domorodnih vrst in podvrst rib,[25] vključno z 11 vrstami in 5 podvrstami, ki so endemične ali skoraj endemične. Vsako leto jezero obišče približno 5000 vodnih ptic.
Sledi 10 največjih jezer na Japonskem.[26]
Rang | Ime | Regija | Prefektura¹ | Občine | Type | Voda | Površina (km2) |
Max globina (m) |
Nadm. višina (m) |
Volumen (km³) |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
1 | Biva | Kansai | Šiga | Ōcu, Kusacu, Higaši-Ōmi, Hikone, Nagahama, Morijama, Ōmi-Hačiman, Takašima, Jasu, Maibara | Starodavno jezero, tektonsko, sladka voda | Sladkovodno | 670,3 | 103,8 | 85 | 27,5 |
2 | Kasumigaura | Kanto | Ibaraki | Tsuchiura, Išioka, Omitama, Inašiki, Ami, Kasumigaura, Namegata, Itako, Miho | Toplo monomiktično jezero | Fresh | 167,6 | 7,10 | 0 | 0,85 |
3 | Saroma | Hokaido | Podprefektura Abaširi | Kitami, Saroma, Jūbecu | Mezotrofično | Brakično | 151,9 | 19,6 | 0 | 1,3 |
4 | Inavaširo | Tohoku | Fukušima | Kōrijama, Aizu-Vakamacu, Inavaširo | Sladkovodno | 103,3 | 94,6 | 514 | 5,40 | |
5 | Nakaumi | Čugoku | Šimane Totori | Macue, Jonago, Jasugi, Sakaiminato, Higaši-Izumo | Brakično | Brakično | 86,2 | 17,1 | 0 | 0,47 |
6 | Kusšaro | Hokaido | Kuširo | Tešikaga | Acidotrofično kratersko jezero | Sladkovodno | 79,3 | 117,5 | 121 | 2,25 |
7 | Šindži | Honšu, San'in | Šimane | Macue, Izumo, Hikava | Brakično | Brakično | 79,1 | 6,0 | 0 | 0,34 |
8 | Šikocu | Hokaido | podprefektura Išikari | Čitose | kratersko jezero | Sladkovodno | 78,4 | 360,1 | 247 | 20,9 |
9 | Tōja | Hokaido | podprefektura Iburi | Tōjako, Sōbecu | Oligotrofično kratersko jezero | Sladkovodno | 70,7 | 179,9 | 84 | 8,19 |
10 | Hamana | Čubu, podregija Tokai | Shizuoka | Hamamacu, Kosai, Arai | Brakično laguna | Brakično | 65,0 | 13,1 | 0 | 0,35 |
Obsežen obalni ladijski promet, zlasti okoli Notranjega morja Seto, kompenzira pomanjkanje plovnih rek. Za pacifiško obalo južno od Tokia so značilni dolgi, ozki, postopoma plitvi zalivi, ki nastanejo zaradi sedimentacije, ki je ustvarila številna naravna pristanišča. Pacifiška obala severno od Tokia, obala Hokaida in obala Japonskega morja so na splošno nerazčlenjene, z malo naravnimi pristanišči.
Nedavna globalna analiza daljinskega zaznavanja je pokazala, da je bilo na Japonskem 765 km² površin plimovanja, zaradi česar je bila država na 35. mestu glede na obseg plimovanja.[27]
Japonski arhipelag so ljudje spremenili v nekakšno neprekinjeno deželo, v kateri so štirje glavni otoki v celoti dosegljivi in prehodni z železniškim in cestnim prometom zahvaljujoč izgradnji ogromnih mostov in predorov, ki povezujejo med seboj in različne otoke.[28]
Približno 0,5 % celotne površine Japonske je predelana zemlja (umetatechi). Začelo se je v 12. stoletju. Zemljo so pridobili iz morja in rečnih delt z gradnjo nasipov in drenaž ter riževih polj na terasah, vklesanih v pobočja gora. Večina projektov melioracije se je zgodila po drugi svetovni vojni v času japonskega gospodarskega čudeža. Opravljena je bila melioracija 80 % do 90 % vse ravnine plimovanja. Na obalnih območjih so bili izvedeni veliki projekti melioracije zemljišč z odlagališči za pomorske in industrijske tovarne, kot je Higaši Ogišima v Kavasakiju, zaliv Osaka in letališče Nagasaki. Port Island, Rokkō Island in letališče Kobe so bili zgrajeni v Kobeju. Projekti s konca 20. in začetka 21. stoletja vključujejo umetne otoke, kot je mednarodno letališče Čubu Centrair v zalivu Ise, mednarodno letališče Kansai sredi zaliva Osaka, Jokohama Hakkeijima Sea Paradise in Wakayama Marina City. Vas Ōgata v Akiti je bila ustanovljena na zemljišču, pridobljenem iz jezera Hačirōgata (takrat drugega največjega japonskega jezera) od leta 1957. Do leta 1977 je količina pridobljenega zemljišča skupaj znašala 172,03 kvadratnih kilometrov.[29]
Primeri melioracije zemljišč na Japonskem so:
Veliko predelanih zemljišč sestavljajo odlagališča odpadnih materialov, izkopane zemlje, peska, usedlin, blata in prsti, odstranjenih z gradbišč. Uporablja se za gradnjo umetnih otokov v pristaniščih in nasipov v celinskih območjih. Od 8. novembra 2011 je Tokio začel sprejemati ruševine in odpadke iz območij, ki sta jih prizadela potres in cunamij v Tōhokuju leta 2011. Te ruševine so obdelali in ko so imele ustrezne ravni sevanja, so jih uporabili kot odlagališče za gradnjo novih umetnih otokov v Tokijskem zalivu. Park Jamašita v mestu Jokohama je bil zgrajen iz ruševin velikega potresa v Kantōju leta 1923.
Obstaja nevarnost kontaminacije na umetnih otokih z odlagališči in predelanimi zemljišči, če je obstajala industrija, ki je izlila (strupene) kemikalije v zemljo. Na primer, umetni otok Tojosu je nekoč zasedla tokijska tovarna plina. Strupene snovi so odkrili v zemlji in podtalnici v Tojosuju. Tokijska metropolitanska vlada je porabila dodatnih 3,8 milijarde jenov (33,5 milijona dolarjev) za črpanje podtalnice z izkopavanjem na stotine vodnjakov.[31] Junija 2017 so načrti za selitev ribje tržnice Cukiji ponovno začeli, [32] vendar so bili julija preloženi na jesen 2018.[33] Ko je bilo novo mesto po operaciji čiščenja razglašeno za varno, so odprli tržnico Tojosu.[34]
Japonsko morsko ozemlje meri 4.470.000 km². Japonska je na četrtem mestu s svojo izključno gospodarsko cono in obsegom oceanske vode od 0 do 2000 m globine. Japonska je s prostornino morja 2000–3000 metrov na petem mestu, s 3000–4000 metri na četrtem, s 4000–5000 metri na tretjem in s prostornino morja od 5000 do več kot 6000 metri na prvem mestu. Reliefni zemljevid japonskega arhipelaga kaže, da ima 50 % japonskega morskega ozemlja ocean z globino med 0 in 4000 m. Ostalih 50 % ima globino od 4000 m do več kot 6000 m. 19 % ima globino od 0 do 1000 m. Tako ima Japonska eno največjih oceanskih ozemelj s kombinacijo vseh globin od plitvega do zelo globokega morja. Več dolgih podvodnih gorskih verig se razteza od glavnih japonskih otokov proti jugu. Občasno segajo nad morsko gladino kot otoki. Vzhodno od podmorskih gorskih verig so trije oceanski jarki: jarek Kuril-Kamčatka (največja globina 10.542 m), japonski jarek (največja globina 10.375 m) in jarek Izu-Ogasawara (največja globina 9810 m).
V japonskem oceanu in morskem dnu so velike količine morskega življenja in mineralnih virov. Na globini več kot 1000 m so minerali, kot so manganovi noduli, kobalt v skorji in hidrotermalna nahajališča.
Japonski arhipelag je rezultat subdukcije tektonskih plošč v nekaj 100 milijonih letih od sredine silurja (443,8 mio) do pleistocena (pred 11.700 leti). Približno 15.000 km oceanskega dna je minilo pod japonskim arhipelagom v zadnjih 450 milijonih let, pri čemer je bila večina v celoti potopljena. Velja za zrel otoški lok.
Japonski otoki so nastali zaradi premikov tektonskih plošč:
Pacifiška plošča in plošča Filipinskega morja sta subdukcijski plošči. Sta globlji od Evrazijske plošče. Filipinska morska plošča se premika pod celinsko Amursko ploščo in Okinavsko ploščo proti jugu. Pacifiška plošča se premakne pod Ohotsko ploščo proti severu. Te subdukcijske plošče so potegnile Japonsko proti vzhodu in odprle Japonsko morje s povratnim širjenjem pred približno 15 milijoni let.[38] Tatarski in Korejski preliv sta se odprla mnogo kasneje. Preliv La Pérouse je nastal pred približno 60.000 do 11.000 leti in zaprl pot, ki so jo uporabljali mamuti, ki so se prej preselili na severni Hokaido.
Območje subdukcije je mesto, kjer oceanska skorja zdrsne pod celinsko skorjo ali druge oceanske plošče. To je zato, ker ima litosfera oceanske plošče večjo gostoto. Subdukcijska območja so območja, ki imajo običajno visoko stopnjo vulkanizma in potresov.[39] Poleg tega subdukcijska območja razvijejo deformacijske pasove.[40] Subdukcijska območja na vzhodni strani japonskega arhipelaga povzročajo pogoste nizkointenzivne tresljaje zemlje. Večji potresi, vulkanski izbruhi in cunamiji se zgodijo večkrat na stoletje. Je del pacifiškega ognjenega obroča. Severovzhodna Japonska, severno od preloma Tanakura, je imela visoko vulkansko aktivnost 14–17 milijonov let pred sedanjostjo.[41]
Japonska srednja tektonska linija (MTL) je najdaljši prelomni sistem na Japonskem.[42][43] MTL se začne blizu prefekture Ibaraki, kjer se poveže s tektonsko linijo Itoigava-Šizuoka (ISTL) in Fossa Magna. Poteka vzporedno z japonskim vulkanskim lokom, skozi osrednji Honšū do bližine Nagoje, skozi zaliv Mikava, nato skozi Notranje morje Seto od preliva Kii in preliva Naruto do Šikokuja vzdolž polotoka Sadamisaki in preliva Bungo in preliva Hōjo do Kjūšūja.
MTL premakne zdrs v desno s približno 5–10 milimetri na leto.[44] Občutek gibanja je skladen s smerjo poševne konvergence korita Nankai. Hitrost gibanja na MTL je veliko manjša od hitrosti konvergence na meji plošče. To otežuje razlikovanje gibanja na MTL od interseizmičnih elastičnih deformacij v podatkih GPS.[45]
Japonske otoke tvorijo omenjene geološke enote vzporedno s subdukcijsko fronto. Deli otokov, ki gledajo na Pacifiško ploščo, so običajno mlajši in imajo večji delež vulkanskih produktov, medtem ko so deli otokov, ki gledajo na Japonsko morje, večinoma močno prelomljeni in nagubani sedimentni nanosi. Na severozahodu Japonske so debele kvartarne usedline. To otežuje določitev geološke zgodovine in sestave in še ni popolnoma razumljena.[51]
Sistem japonskega otočnega loka ima porazdeljene vulkanske nize, kjer se vulkanske kamnine spreminjajo iz toleitov—kalk–alkalnih—alkalnih z naraščajočo oddaljenostjo od jarka.[52][53] Geološka provinca Japonske je večinoma kotlina in nekoliko razširjena skorja.[54]
Japonski arhipelag postopoma raste zaradi nenehnih tektonskih premikov plošč, potresov, stratovulkanov in melioracije zemlje v ognjenem obroču.
Na primer, v 20. stoletju se je pojavilo več novih vulkanov, vključno s Šōva-šinzan na Hokaidu in Mjōdžin-šō pri Bajonnaise Rocks v Pacifiku. Izbruh Sakuradžima leta 1914 je povzročil tokove lave, ki so nekdanji otok povezali s polotokom Ōsumi v Kjušuju.[55] Je najbolj aktiven vulkan na Japonskem.[56]
Med izbruhom leta 2013 jugovzhodno od Nišinošime se je iz morja pojavil nov neimenovani vulkanski otok.[57] Erozija in premikanje peska sta povzročila, da se je novi otok združil z Nišinošimo. Raziskava iz leta 1911 je pokazala, da je bila najgloblja kaldera 107 m.
Potres in cunami v Tōhokuju leta 2011 sta povzročila, da so se deli severovzhodne Japonske premaknili za 2,4 metra bližje Severni Ameriki.[58] Zaradi tega so nekateri deli japonskega kopnega postali širši kot prej. Območja Japonske, ki so najbližje epicentru, so doživela največje premike. 400 kilometrov dolg odsek obale se je navpično spustil za 0,6 metra, kar je omogočilo, da je cunami potoval dlje in hitreje na kopno. 6. aprila je japonska obalna straža sporočila, da je potres premaknil morsko dno blizu epicentra za 24 metrov in dvignil morsko dno ob obali prefekture Mijagi za 3 metre.[59] Poročilo japonske agencije za pomorsko-zemeljsko znanost in tehnologijo, objavljeno v Science 2. decembra 2011, ugotavlja, da se je morsko dno na območju med epicentrom in Japonskim jarkom zaradi potresa premaknilo 50 metrov vzhod-jugovzhod in se dvignilo za približno 7 metrov. Poročilo tudi navaja, da je potres povzročil več večjih plazov na morsko dno na prizadetem območju.
Na japonskem otočju so majhna nahajališča premoga, nafte, železa in mineralov.[2] Japonska ima malo kritičnih naravnih virov in je že dolgo močno odvisna od uvožene energije in surovin.[60] Naftna kriza leta 1973 je spodbudila učinkovito rabo energije. Japonska si je zato prizadevala za diverzifikacijo svojih virov in ohranjanje visoke ravni energetske učinkovitosti.[61] Kar zadeva kmetijske proizvode, je stopnja samooskrbe večine artiklov nižja od 100 %, razen riža. Riž ima 100% prehransko samooskrbo. Zaradi tega je težko zadovoljiti japonsko povpraševanje po hrani brez uvoza.
Izključna ekonomska cona Japonske ima po ocenah velike količine mineralnih virov, kot so metanov klatrat, zemeljski plin, kovinski minerali in zaloge mineralov redkih zemelj. Mineralni viri morskega dna, kot so manganovi noduli, s kobaltom bogata skorja in podmorska hidrotermalna nahajališča, so v globinah nad 1000 m. Večina teh globokomorskih virov je neraziskanih. Japonska rudarska zakonodaja omejuje proizvodnjo nafte in plina na morju. Obstajajo tehnološke ovire za rudarjenje na tako ekstremnih globinah in za omejevanje vpliva na okolje. Ni še nobenih uspešnih komercialnih podvigov, ki bi rudarili v globokem morju. Tako je trenutno nekaj projektov globokomorskega rudarjenja za pridobivanje mineralov ali globokomorskega vrtanja na oceanskem dnu.
Ocenjuje se, da je približno 40 trilijonov kubičnih čevljev metanskega klatrata v vzhodnem japonskem koritu Nankai.[62] Od leta 2019 metanski klatrat v globokem morju ostaja neizkoriščen, ker potrebna tehnologija še ni vzpostavljena. Zato ima Japonska trenutno zelo omejene dokazane zaloge, kot je surova nafta.
Ocenjuje se, da ima samo regija Kantō več kot 400 milijard kubičnih metrov zalog zemeljskega plina. Tvori plinsko polje Minami Kantō na območju, ki zajema prefekture Saitama, Tokio, Kanagava, Ibaraki in Čiba. Vendar je rudarjenje na številnih območjih strogo regulirano, ker je neposredno pod Tokiom, na polotoku Bōsō pa se izkorišča le malo. V Tokiu in prefekturi Čiba so bile pogoste nesreče z zemeljskim plinom, ki je bil naravno sproščen iz plinskega polja Minami Kantō.[63]
Leta 2018 je JAMSTEC v sodelovanju z Univerzo Waseda in Univerzo v Tokiu odkril 250 km južno od Minami-Tori-šime na globini 5700 m približno 16 milijonov ton mineralov redkih zemelj.[64]
Japonska ima eno največjih ribiških flot na svetu in predstavlja skoraj 15 % svetovnega ulova (2014). Leta 2005 je bila Japonska šesta na svetu po tonaži ulovljenih rib. Japonska je leta 2005 ujela 4.074.580 metričnih ton rib.[65] Leta 2010 je japonska skupna ribiška proizvodnja znašala 4.762.469 rib.[66] Ribištvo na morju je v poznih 1980-ih v povprečju predstavljalo 50 % celotnega ulova rib v državi, čeprav je v tem obdobju doživljalo ponavljajoče se vzpone in padce.
Leta 2011 je bilo na Japonskem 46,1 % energije proizvedene iz nafte, 21,3 % iz premoga, 21,4 % iz zemeljskega plina, 4,0 % iz jedrske energije in 3,3 % iz vodne energije. Jedrska energija je glavni domači vir energije in je od leta 2011 proizvedla 9,2 odstotka japonske električne energije, kar je manj od 24,9 odstotka prejšnje leto.[67] Po potresu in cunamiju leta 2011 v Tōhokuju so bili jedrski reaktorji zaprti. Tako je japonski industrijski sektor postal še bolj kot prej odvisen od uvoženih fosilnih goriv. Do maja 2012 so bile vse jedrske elektrarne v državi izklopljene zaradi nenehnega nasprotovanja javnosti po jedrski nesreči v Fukušimi Daiči marca 2011, čeprav so vladni uradniki še naprej poskušali vplivati na javno mnenje v prid vrnitvi vsaj nekaterih od 50 japonskih jedrskih reaktorjev.[68] Vlada Šinza Abeja si je prizadevala ponovno zagnati jedrske elektrarne, ki ustrezajo strogim novim varnostnim standardom in poudarjala pomen jedrske energije kot vira električne energije za osnovno obremenitev. Leta 2015 je Japonska uspešno ponovno zagnala en jedrski reaktor v jedrski elektrarni Sendai v prefekturi Kagošima, od takrat pa je ponovno začelo delovati več drugih reaktorjev po državi. Nasprotovanje lokalnih vlad je odložilo več ponovnih zagonov, ki še vedno čakajo.
Reforme sektorja električne energije in plina, vključno s popolno liberalizacijo japonskega energetskega trga aprila 2016 in trga plina aprila 2017, so bile pomemben del gospodarskega programa premierja Abeja.
Japonska ima tretje največje geotermalne rezerve na svetu. Po katastrofi v Fukušimi se geotermalna energija močno osredotoča na vir energije. Ministrstvo za gospodarstvo, trgovino in industrijo raziskuje več kot 40 lokacij za potencialne geotermalne elektrarne.[69]
3. julija 2018 se je japonska vlada zavezala, da bo do leta 2030 povečala obnovljive vire energije s 15 % na 22–24 %, vključno z vetrno in sončno energijo. Jedrska energija bo zagotovila 20 % energetskih potreb države kot vir energije brez emisij. To bo Japonski pomagalo izpolniti zaveze glede podnebnih sprememb.[70]
Japonska ima leta 2019 34 narodnih parkov (国立公園, Kokuritsu Kōen) in 56 kvazinacionalnih parkov (国定公園, Kokutei Kōen). Ministrstvo za okolje jih določi in upravlja za zaščito in trajnostno uporabo v skladu z zakonom o naravnih parkih (自然公園法) iz leta 1957.[71] Kvazinacionalni parki imajo nekoliko manj lepote, velikosti, raznolikosti ali ohranjenosti. Priporočeni so za imenovanje ministrstva, upravljajo pa jih prefekture pod nadzorom Ministrstva za okolje.
Japonski arhipelag ima raznoliko pokrajino. Na primer, severni del Hokaida ima biom tajge. Hokaido ima 22 % japonskih gozdov z iglastimi drevesi (sahalinska jelka Abies sachalinensis in sahalinska smreka Picea glehnii) in širokolistnatimi drevesi (japonski hrast Lithocarpus glaber, mandžurska breza Betula platyphylla in pobarvani javor Acer pictum subsp. Mono). Sezonski pogledi se skozi leto spreminjajo. Na jugu so otoki Jaejama v subtropskem pasu s številnimi vrstami subtropskih in tropskih rastlin ter gozdovi mangrov. Večina naravnih otokov ima v središču gorske verige z obalnimi ravninami.
Od 1. novembra 2019 je bilo na nacionalni ravni vzpostavljenih 86 območij varstva prosto živečih živali, ki pokrivajo površino 5930 kvadratnih kilometrov, vključno s 1639 kvadratnimi kilometri območij posebnega varstva. Od istega datuma je bilo na ravni prefektur vzpostavljenih 3639 območij zaščite prosto živečih živali, ki pokrivajo površino 29.260 kvadratnih kilometrov, vključno s 1425 kvadratnimi kilometri prefekturnih posebnih varstvenih območij. 86 nacionalno določenih območij,je razdeljenih v štiri razrede velikih habitatov, mokrišč (集団渡来地), območij razmnoževanja (集団繁殖地) in habitatov redkih ptic in sesalcev (希少鳥獣生息地).
Mesta slikovite lepote in naravne spomenike izbere vlada prek Agencije za kulturne zadeve, da bi zaščitila japonsko kulturno dediščino.[72] Od leta 2017 je bilo določenih 1027 naravnih spomenikov (天然記念物, tennen kinenbutsu) in 410 krajev slikovite lepote (名勝, meishō). Najvišja klasifikacija je 75 posebnih naravnih spomenikov (特別天然記念物, tokubetsu tennen kinenbutsu) in 36 posebnih krajev slikovite lepote (特別名勝, tokubetsu meishō).
Trije pogledi na Japonsko (日本三景, Nihon Sankei) je kanonični seznam treh najbolj znanih japonskih slikovitih znamenitosti, ki ga pripisujejo letu 1643 in učenjaku Hayashi Gahō.[105] To so tradicionalno z borovci porasli otoki Macušima v prefekturi Mijagi, z borovci poraščeni peščeni greben Amanohašidate v prefekturi Kjoto in svetišče Icukušima v prefekturi Hirošima. Leta 1915 je založniško podjetje Džicugjo no Nihon Ša ((株式会社実業之日本社, Kabushiki Kaisha Jitsugyō no Nihon Sha) na nacionalnih volitvah izbral nove tri poglede na Japonsko. Leta 2003 so izbrali Novi trije glavni nočni pogledi na Japonsko in Klub 100 nočnih pogledov na Japonsko (新日本三大夜景・夜景100選事務局).
Večina regij na Japonskem, kot so večji del Honšuja, Šikokuja in Kjušuja, spada v zmerno območje z vlažnim subtropskim podnebjem (Köppnova klasifikacija podnebja Cfa), za katerega so značilni štirje različni letni časi. Vendar se podnebje spreminja od hladnega, vlažnega celinskega podnebja (Köppnova podnebna klasifikacija Dfb) na severu, kot je severni Hokaido, do toplega podnebja tropskega deževnega gozda (Köppnova podnebna klasifikacija Af) na jugu, kot so otoki Jaejama in Minami-Tori-šima.
Različne geografske značilnosti Japonsko delijo na šest glavnih podnebnih pasov.
Japonska je na splošno deževna dežela z visoko vlažnostjo. Zaradi širokega razpona zemljepisne širine, sezonskih vetrov in različnih vrst oceanskih tokov ima Japonska različna podnebja, z razponom zemljepisne širine naseljenih otokov od 24°N do 46°N, kar je primerljivo z območjem med Novo Škotsko in Bahami na vzhodni obali Severne Amerike. Tokio je med 35°N in 36°N, kar je primerljivo s Teheranom, Atenami ali Las Vegasom.
Ker gora Fudži in obalne Japonske Alpe zagotavljajo padavinsko senco, prefekturi Nagano in Jamanaši prejmeta najmanj padavin na Honšuju, čeprav še vedno presega 900 milimetrov letno. Podoben učinek je na Hokaidu, kjer podprefektura Ohotsk prejme le 750 milimetrov na leto. Vse druge prefekture imajo obale na Tihem oceanu, Japonskem morju, Notranjem morju Seto ali pa imajo z njimi povezano telo slane vode. Dve prefekturi - Hokaido in Okinava - sta v celoti sestavljeni iz otokov.
Podnebje od junija do septembra zaznamuje vroče, mokro vreme, ki ga prinašajo tropski zračni tokovi iz Tihega oceana in jugovzhodne Azije. Ti zračni tokovi so polni vlage in odlagajo znatne količine dežja, ko dosežejo kopno. Obstaja izrazito deževno obdobje, ki se začne v začetku junija in traja približno en mesec. Sledi vroče, lepljivo vreme. Pet ali šest tajfunov preleti Japonsko ali njeno bližino vsako leto od začetka avgusta do začetka oktobra, kar včasih povzroči veliko škodo. Povprečna letna količina padavin je med 1000 in 2500 mm, razen na območjih, kot sta polotok Kii in otok Jakušima, ki je najbolj mokro mesto na Japonskem,[73] letna količina padavin pa je med 4000 do 10.000 mm med najvišjimi na svetu.[74]
Največ padavin, tako kot v preostali vzhodni Aziji, pade v poletnih mesecih, razen na obali Japonskega morja, kjer močni severni vetrovi povzročijo največ pozno jeseni in zgodaj pozimi. Z izjemo nekaj zaščitenih notranjih dolin v decembru in januarju so padavine na Japonskem nad 25 milimetrov padavinskega ekvivalenta v vseh mesecih v letu, v najbolj mokrih obalnih območjih pa nad 100 milimetrov na mesec čez celo leto.
Od sredine junija do sredine julija je običajno deževno obdobje na otokih Honšu, Šikoku in Kjušu, z izjemo Hokaida, saj se sezonska deževna fronta ali baiu zensen (梅雨前線) razblini na severnem Honšuju, preden doseže Hokaido. Na Okinavi se deževna sezona začne zgodaj maja in traja do sredine junija. Za razliko od deževnega obdobja na celinski Japonski, v deževnem obdobju na Okinavi ne dežuje niti vsak dan niti ves dan. Med julijem in oktobrom lahko tajfuni, ki izhajajo iz tropskih depresij blizu ekvatorja, napadejo Japonsko s hudimi nevihtami.
Pozimi se nad evrazijsko kopensko maso razvije Sibirski anticiklon, nad severnim Tihim oceanom pa Aleutski nizek tlak. Posledica tega je tok hladnega zraka proti jugovzhodu čez Japonsko, ki prinaša nizke temperature in obilne snežne padavine v osrednje gorske verige, ki gledajo na Japonsko morje, vendar jasno nebo na območja, ki so na Pacifiku.
Najvišje zimske temperature so na otokih Nanpō in Bonin, ki uživajo tropsko podnebje zaradi kombinacije zemljepisne širine, oddaljenosti od azijske celine in segrevalnega učinka vetrov iz Kurošia, pa tudi na vulkanskih otokih (na zemljepisni širini najjužnejšega izmed otokov Rjukju, 24° J). Najhladnejše poletne temperature so na severovzhodni obali otoka Hokaidō v podprefekturah Kuširo in Nemuro.
Sončno obsevanje je v skladu z enakomerno močnimi padavinami na Japonskem na splošno skromno po količini, čeprav noben del Japonske ni deležen dosledno mračne megle, ki ovija Sečuansko kotlino ali Tajpej. Količine se gibljejo od približno šest ur na dan na obali celinskega morja in zaščitenih delih pacifiške obale in nižine Kantō do štirih ur na dan na obali Japonskega morja Hokaidō. V decembru je med Japonskim morjem in pacifiško obalo zelo izrazit sončni gradient, saj lahko prva stran prejme manj kot 30 ur, pacifiška stran pa kar 180 ur. Poleti pa je najmanj sončnih ur na izpostavljenih delih pacifiške obale, kjer megla zaradi toka Ojašio ustvarja obstojno oblačnost, podobno tisti na Kurilskih otokih in Sahalinu.
Najvišja zabeležena temperatura na Japonskem je bila 23. julija 2018 41,1 °C, nepreverjen rekord 42,7 °C je bil zabeležen v Adačiju v Tokiu 20. julija 2004. Najnižja je bila −41,0 °C v Asahikavi 25. januarja 1902. Vendar pa je bila 27. januarja 1931 v Bifuki izmerjena neuradna temperatura –41,5 °C. Gora Fudži je podrla japonske rekordno nizke vrednost za vsak mesec, razen za januar, februar, marec in december. Rekordno nizke vrednosti za kateri koli mesec so bile dosežene šele leta 1984.
Minami-Tori-šima ima tropsko savansko podnebje (Köppnova podnebna klasifikacija Aw) in najvišjo povprečno temperaturo na Japonskem 25 stopinj Celzija.[75]
Leta 2019 je imela Japonska 126,3 milijona prebivalcev.[76] Je enajsta najbolj naseljena država in druga najbolj naseljena otoška država na svetu. Prebivalstvo je strnjeno v urbanih območjih na obali, ravnicah in dolinah. Leta 2010 je 90,7 % celotnega japonskega prebivalstva živelo v mestih.[77] Japonska je urbana družba, kjer le 5 % delovne sile dela v kmetijstvu. Približno 80 milijonov mestnega prebivalstva je močno skoncentrirano na pacifiški obali Honšuja.
81 % prebivalstva živi na Honšuju, 10 % na Kjušuju, 4,2 % na Hokaidu, 3 % na Šikokuju, 1,1 % v prefekturi Okinava in 0,7 % na drugih japonskih otokih, kot je otočje Nanpō. Skoraj 1 od 3 Japoncev živi na širšem območju Tokia, več kot polovica pa v metropolitanskih območjih Kanto, Kansai in Čukjo.[78]
Honšu (本州) je največji japonski otok in drugi najbolj poseljen otok na svetu. Ima 104.000.000 prebivalcev z gostoto prebivalstva 450/km2 (2010).[79] Honšu je dolg približno 1300 km in širok od 50 do 230 km, skupna površina pa je 225.800 km2. Je 7. največji otok na svetu.
Širše območje Tokia tudi Veliki Tokio na Honšuju je največje metropolitansko območje (velemesto) na svetu z 38.140.000 prebivalci (2016).[80] Območje meri 13.500 km2 in ima gostoto prebivalstva 2642 oseb/km2.
Kjušu (九州) je tretji največji japonski otok od petih glavnih otokov.[81] Od leta 2016 ima Kjušu 12.970.479 prebivalcev in obsega 36.782 km2.[82] Ima drugo največjo gostoto prebivalstva 307,13 oseb/km2 (2016).
Šikoku (四国) je drugi najmanjši od petih glavnih otokov (za otokom Okinava), meri 18.800 km2. Leži južno od Honšuja in severovzhodno od Kjušuja. Ima drugo najmanjše število prebivalcev s 3.845.534 milijoni (2015) [83] in tretjo najvišjo gostoto prebivalstva z 204,55 oseb/km2.
Hokaido (北海道) je drugi največji japonski otok ter največja in najsevernejša prefektura. Preliv Cugaru ločuje Hokaido od Honšuja.[84] Ima tretje največje prebivalstvo med petimi glavnimi otoki s 5.383.579 (2015) in najnižjo gostoto prebivalstva s samo 64,5 oseb/km2 (2016). Po površini je na 21. mestu na svetu.
Prefektura Okinava (沖縄県) je najjužnejša Japonska prefektura.[85] Obsega dve tretjini otočja Rjukju, dolgih več kot 1000 kilometrov. Ima 1.445.812 prebivalcev (2017) in gostoto 662 oseb/km2. Otok Okinava (沖縄本島 ali 沖縄島) je najmanjši in najbolj jugozahodni od petih glavnih otokov, meri 1206,98 km2. Ima najmanj prebivalcev 1.301.462 (2014) in največjo gostoto prebivalstva 1083,6 oseb/km2.
Otoki Nanpō (南方諸島) so skupine otokov južno in vzhodno od glavnih otokov japonskega arhipelaga. Raztezajo se od polotoka Izu zahodno od Tokijskega zaliva proti jugu približno 1200 kilometrov, do 500 kilometrov od Marianskih otokov. Vse otoke Nanpo upravlja Tokijska metropola.
Taiheijō koridor je megalopolis, ki vključuje širše območje Tokia in Keihanšin. Dolg je skoraj 1200 km od prefekture Ibaraki na severovzhodu do prefekture Fukuoka na jugozahodu. Satelitski posnetki ponoči kažejo gost in neprekinjen pas svetlobe, ki razmejuje regijo s prekrivajočimi se metropolitanskimi območji na Japonskem. Ima skupno približno 81.859.345 prebivalcev (2016).
Obstajajo načrti za izgradnjo podvodnih habitatov v japonski izključni ekonomski coni. Trenutno še ni zgrajeno nobeno podvodno mesto. Na primer, Ocean Spiral podjetja Shimizu Corporation bi imel lebdečo kupolo premera 500 metrov s hoteli, stanovanjskimi in poslovnimi kompleksi. Dolga bi bila lahko 15 km. To omogoča rudarjenje morskega dna, raziskave in proizvodnjo metana iz ogljikovega dioksida z mikroorganizmi. Ocean Spiral je bil razvit skupaj z JAMSTEC in tokijsko univerzo.[89][90]
Japonska se razteza od 20° do 45° severne zemljepisne širine (Okinotorišima do Benten-džima) in od 122° do 153° vzhodne zemljepisne dolžine (Jonaguni do Minami Torišima). To so točke, ki so bolj severno, južno, vzhodno ali zahodno kot katera koli druga lokacija na Japonskem.
Naslov | Lokacija | Prefektura | Mejni subjekt | Koordinate† | Ref |
---|---|---|---|---|---|
Sever (izpodbijano) |
Rt Kamoivaka na Etorofu | Hokaido‡ | Ohotsko morje | 45°33′26″N 148°45′09″E | [91] |
Sever (nesporno) |
Benten-džima | Hokaido | Preliv La Pérouse | 45°31′38″N 141°55′06″E | [92] |
Jug | Okinotorišima | Tokio | Filipinsko morje | 20°25′31″N 136°04′11″E | |
Vzhod | Minami Torišima | Tokio | Tihi ocean | 24°16′59″N 153°59′11″E | |
Zahod | Jonaguni | Okinava | Vzhodnokitajsko morje | 24°26′58″N 122°56′01″E | Najbolj zahodni spomenik Japonske |
Pet glavnih japonskih otokov je Hokaido, Honšū, Kjūšū, Šikoku in Okinava. Ti se imenujejo tudi celina. Vse te točke so dostopne javnosti.
Naslov | Lokacija | Prefektura | Mejni subjekt | Koordinate† | Ref |
---|---|---|---|---|---|
Sever | Rt Sōja | Hokaido | Preliv La Pérouse | 45°31′22″N 141°56′11″E | |
Jug | Rt Arasaki | Okinava | Vzhodnokitajsko morje | 26°04′30″N 127°40′51″E | |
Vzhod | Rt Nosappu | Hokaido | Tihi ocean | 43°23′06″N 145°49′03″E | |
Zahod | Rt Oominezaki | Okinava | Vzhodnokitajsko morje | 26°11′55″N 127°38′11″E |
Ekstremnost | Ime | Višina | Prefektura | Koordinate† | Ref |
---|---|---|---|---|---|
Najvišja | gora Fudži | 3776 m | Jamanaši | 35°21′29″N 138°43′52″E | [2] |
Najnižja (umetno izdelano) |
Rudnik Hačinohe | −170 m | Aomori | 40°27′10″N 141°32′16″E | [93] |
Najnižja (naravna) |
Hačirogata | −4 m | Akita | 39°54′50″N 140°01′15″E | [2] |
Japonska je zaradi svoje lege vzdolž pacifiškega ognjenega obroča precej nagnjena k potresom, cunamijem in vulkanom.[94] Ima 15. največje tveganje za naravne nesreče, kot je bilo izmerjeno v svetovnem indeksu tveganja za leto 2013.[95]
Letno je zabeleženih kar 1500 potresov, pogoste pa so magnitude od 4 do 6. Manjši potresi se pojavljajo skoraj vsak dan v enem ali drugem delu države in povzročajo rahlo tresenje zgradb. Podmorski potresi tudi izpostavljajo japonsko obalo nevarnosti cunamijev (津波).
Uničujoči potresi, ki pogosto povzročijo cunami, se zgodijo večkrat v vsakem stoletju. Veliki potres v Kantoju (1923) je ubil več kot 140.000 ljudi.[96] Novejša večja potresa sta Veliki potres v Hanšinu leta 1995 in potres v Tōhokuju (2011) z magnitudo 9,1,[97] ki je Japonsko prizadel 11. marca 2011. Sprožil je velik cunami in jedrsko katastrofo Fukušima Daiči, eno najhujših nesreč v zgodovini jedrske energije.[98]
Potres v regiji Tōhoku leta 2011 je bil največji doslej zabeležen na Japonskem in je četrti najmočnejši potres na svetu od leta 1900, poroča Geološka služba ZDA. Udarilo je v morje okoli 371 kilometrov severovzhodno od Tokia in 130 kilometrov vzhodno od mesta Sendai ter povzročilo ogromen cunami, ki je opustošil severovzhodna obalna območja Japonske. Glavnemu sunku je sledilo vsaj 100 popotresnih sunkov z magnitudo 6,0 ali več. Zaradi tega je umrlo najmanj 15.000 ljudi.
Raziskovalci so našli vir močnih sunkov potresov in povezanih cunamijev na širšem območju Tokia v jarku Izu-Ogasavara. Obstaja »trojno stičišče jarek-jarek« oceanske Filipinske plošče, ki sega pod celinsko ploščo, subducira pa jo Pacifiška plošča.[99]
Pridobljena zemlja in umetni otoki so še posebej dovzetni za utekočinjenje tal med potresom. Posledično obstajajo posebni standardi odpornosti proti potresom in reforma tal, ki veljajo za vse gradnje na teh območjih. Na območju, ki je bilo v preteklosti morda predelano, se preverijo stari zemljevidi in skice stanja zemljišča ter izvede vrtanje, da se ugotovi trdnost tal. Vendar je to lahko zelo drago, zato je za zasebne stanovanjske bloke pogostejši švedski test sondiranja teže.
Japonska je postala vodilna v svetu pri raziskavah vzrokov in napovedovanju potresov. Razvoj napredne tehnologije je omogočil gradnjo nebotičnikov tudi na potresno ogroženih območjih. Obsežna prizadevanja civilne zaščite so usmerjena v usposabljanje za zaščito pred potresi, predvsem pred spremljajočim požarom, ki predstavlja največjo nevarnost.
Na Japonskem je 108 aktivnih vulkanov. To je 10 % vseh aktivnih vulkanov na svetu. Japonska ima stratovulkane v bližini subdukcijskih območij tektonskih plošč. V 20. stoletju se je pojavilo več novih vulkanov, vključno s Šōva-šinzan na Hokaidu in Mjōjin-šō pri Bayonnaise Rocks v Pacifiku. Leta 1991 se je japonski vulkan Unzen na otoku Kjušu, približno 40 km vzhodno od Nagasakija, prebudil iz 200-letnega spanca in na svojem vrhu ustvaril novo kupolo lave. Začetek junija je ponavljajoča se zrušitev te erupcijske kupole povzročila tokove pepela, ki so se po pobočjih gore spustili s hitrostjo do 200 km/h (120 mph). Unzen je izbruhnil leta 1792 in ubil več kot 15.000 ljudi. To je najhujša vulkanska katastrofa v zgodovini države.[100]
Gora Fudži je mirujoči stratovulkan, ki je zadnjič izbruhnil 16. decembra 1707 do približno 1. januarja 1708.[101] Izbruh Hōei na gori Fudži ni imel toka lave, vendar je sprostil približno 800 milijonov kubičnih metrov vulkanskega pepela. Razširil se je na velika območja okoli vulkana in dosegel Edo, oddaljen skoraj 100 kilometrov. Žlindra in pepel sta padala kot dež v provincah Izu, Kai, Sagami in Musaši.[102] V Edu je bil vulkanski pepel debel več centimetrov. Izbruh je ocenjen s 5 na indeksu vulkanske eksplozivnosti.[103]
Na Japonskem so trije vulkani VEI-7. To so kaldera Aira, kaldera Kikai in kaldera Aso. Te velikanske kaldere so ostanki preteklih izbruhov. Gora Aso je največji aktivni vulkan na Japonskem. Pred 300.000 do 90.000 leti so bili štirje izbruhi gore Aso, ki so izpustili ogromne količine vulkanskega pepela, ki je pokril ves Kjušu do prefekture Jamaguči.
Raziskave KOBEC (Kobe Ocean-Bottom Exploration Center) potrjujejo, da je velikanska kupola lave s 23 kubičnimi kilometri nastala po izbruhu kaldere Kikai leta 4300 pr. n. št. Obstaja 1-odstotna možnost izbruha velikanske kaldere na japonskem otočju v naslednjih 100 letih. V enem izbruhu bi se sprostilo približno 40 kubičnih kilometrov magme in povzročilo ogromno škodo.[108]
Glede na študijo KOBEC z univerze Kobe iz leta 2014 bi v najslabšem primeru, če pride do izbruha VEI-7 kaldere Aso in če vulkanski pepel prenašajo zahodni vetrovi, potem piroklastični tokovi zajeli 7 milijonov prebivalcev v bližini kaldere Aso v dveh urah. Piroklastični tokovi bi lahko dosegli večji del Kjušuja. Onkraj piroklastičnega območja je vulkanski pepel, ki pada z neba. Če vulkanski pepel neprekinjeno teče proti severu, bi padanje pepela onemogočilo normalno življenje na velikih delih glavnih japonskih otokov zaradi paralize prometa in reševalnih povezav za omejeno obdobje (nekaj dni do 2 tedna), dokler se izbruh ne umiri. V tem scenariju bi bila izjema vzhodni in severni Hokaido (izvzeto bi bili tudi otočje Rjukju in južni otoki Nanpo). Profesor Yoshiyuki Tatsumi, vodja KOBEC, je za Mainichi Shimbun povedal, da je »verjetnost, da bo velikanski izbruh kaldere zadel japonski arhipelag, v naslednjih 100 letih 1 odstotek«, pri čemer bo umrlo več deset milijonov ljudi in divjih živali.[109] Obstaja možnost, da na desetine milijonov ljudi in drugih živih bitij umre med vulkanskim izbruhom VEI-7 s pomembnimi kratkoročnimi učinki na globalno podnebje. Največ žrtev bi bilo na Kjušuju zaradi piroklastičnih tokov. Potencialna škoda vulkanskega pepela je odvisna od smeri vetra. Če po drugem scenariju veter piha v zahodni ali južni smeri, bi lahko vulkanski pepel prizadel vzhodnoazijsko celino ali jugovzhodno Azijo. Če pepel teče proti vzhodu, se bo razširil čez Tihi ocean. Ker je kaldera Kikai potopljena, ni jasno, koliko škode bi oblaki vročega pepela povzročili, če bi velike količine vulkanskega pepela ostale pod gladino oceana. Podvodni pepel bi odnesli oceanski tokovi.
Gora Paektu na kitajsko-severnokorejski meji je imela izbruh VEI-7 leta 946. Gora Paektu je predvsem grožnja za okolico v Severni Koreji in Mandžuriji. Zahodna obala Hokaida je oddaljena približno 971,62 km. Vendar pa je tempelj na Japonskem poročal, da je 3. novembra 946 n. št. »bel pepel padal kot sneg«.[110] Tako so močni vetrovi odnesli vulkanski pepel proti vzhodu čez Japonsko morje. Povprečno 5 cm padavin pepela je pokrilo približno 1.500.000 km² Japonskega morja in severne Japonske (prefektura Hokaido in Aomori). Oblaki pepela so potrebovali približno 1 dan, da so dosegli Hokaido. Skupno trajanje izbruha je bilo 4 in pol do 14 dni (111–333 ur).[111]
Oktobra 2021 so velike količine kamenčkov plovca iz podmorskega vulkana Fukutoku-Okanoba poškodovale ribištvo, turizem, okolje, 11 pristanišč na Okinavi in 19 pristanišč v prefekturi Kagošima. Čiščenje je trajalo 2–3 tedne.[112]
Imw | Cona | Lokacija | Dogodek / opombe | Pred letom 1950 (približno) | Izmetna prostornina (približno) |
---|---|---|---|---|---|
Kikai Caldera | Japonska, Otočje Rjukju | Akahoja izbruh 5.300 pr. n. št. | 7300[113] | 170 km3 | |
Kaldera Aira | Japonska, Kjušu | Aira-Tanzava pepel | 30.000[113] | 450 km3 | |
Kaldera Aso | Japonska, Kjušu | Aso-4 piroklastični tok | 90.000 | 600 km3 | |
Aso | Japonska, Kjušu | Štirje veliki izbruhi med 300.000 in 90.000 let nazaj. | 300.000 | 600 km3 |
Izboljšanje tehnologije in metod za napovedovanje izbruhov vulkanov in velikanskih kalder bi pripomoglo k zgodnejši pripravi in evakuaciji ljudi. Potrebna je tehnologija za natančno zajemanje stanja magmatske komore, ki se tanko razprostira z debelino manj kot nekaj kilometrov okoli sredine skorje. Podzemno območje Kjušuja je treba spremljati, ker je nevarno območje s potencialnim izbruhom kaldere. Najbolj zaščitni ukrep je preprečiti širjenje vročih oblakov pepela in uničenje območij v bližini izbruha, tako da ljudi ni treba evakuirati. Trenutno ni zaščitnih ukrepov za zmanjšanje širjenja milijonov ton smrtonosnega vročega pepela med izbruhom VEI-7.
Leta 2018 je NASA objavila teoretični načrt za preprečevanje vulkanskega izbruha s črpanjem velikih količin hladne vode skozi vrtino v hidrotermalni sistem supervulkana. Voda bi ohladila ogromno telo magme v komorah pod vulkanom, tako da tekoča magma postane poltrdna. Tako bi lahko pridobili dovolj toplote, da bi preprečili izbruh. Toploto bi lahko uporabila geotermalna elektrarna za pridobivanje geotermalne energije in električne energije.[114]
Od začetka snemanja leta 1951 je glavne otoke Kjušu, Šikoku, Honšu in Hokaido doseglo povprečno 2,6 tajfuna na leto. Približno 10,3 tajfuni se približajo v območju 300 kilometrov blizu Japonske obale. Okinava je zaradi svoje geografske lege najbolj ranljiva za tajfune s povprečno 7 nevihtami na leto. Najbolj uničujoč je bil tajfun Isewan s 5000 žrtvami v regiji Tokai septembra 1959. Oktobra 2004 je tajfun Tokage povzročil močno deževje v Kjušuju in osrednji Japonski z 98 žrtvami. Do leta 1960 je bilo število smrtnih žrtev na stotine ljudi na tajfun. Od leta 1960 so izboljšave v gradnji, preprečevanju poplav, zaznavanju visokih plim in zgodnjih opozorilih znatno zmanjšale število smrtnih žrtev, ki le redko preseže ducat ljudi na tajfun. Japonska ima tudi posebne enote za iskanje in reševanje, ki rešujejo ljudi v stiski.[115]
Močno sneženje pozimi v snežnih regijah povzroča zemeljske plazove, poplave in snežne plazove.
V okoljskem letnem poročilu za leto 2006[116] Ministrstvo za okolje poroča, da so aktualna glavna vprašanja: globalno segrevanje in ohranjanje ozonske plasti, ohranjanje atmosferskega okolja, vode in tal, ravnanje z odpadki in recikliranje, ukrepi za kemične snovi, ohranjanje naravnega okolja in sodelovanje v mednarodnem sodelovanju.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.