označenie vojenských jednotiek strážiacich východné hranice Byzantskej ríše (pohraničníci, hraničiari), a obyvateľstva žijúceho danom pohraničí From Wikipedia, the free encyclopedia
Akritai (-pl; starogr. ἀκρίται; sg: starogr. ἀκρίτης – akrites, iný prepis: akrités) je grécky termín používaný v Byzantskej ríši, ako označenie vojenských jednotiek strážiacich jej východné hranice (pohraničníci, hraničiari), a obyvateľstva žijúceho danom pohraničí (a to aj moslimského obyvateľstva mimo Byzancie)[1]. Niekedy termín v prameňoch označuje veliteľov spomínaných ozbrojených skupín.[1][2] Asi nikdy však neoznačoval konkrétny druh vojska alebo konkrétne formalizované jednotky.[3] Používal sa najmä pre obdobie 9./10. – 11. storočia,[1][2][3] niekedy však o nich literatúra hovorí aj neskôr, až do 13. storočia.[4]
Termín pochádza zo slov „akron“ či „akra“[1], ktoré možno do slovenčiny preložiť ako „končina“ či „hranica“.
Pohraničná stráž (lat. limitanei) existovala už v Rímskej ríši a Byzantskej ríši na prelome staroveku a stredoveku.[5] Práve tieto jednotky akritai na východných hraniciach nahradili.[6] Termín akritai sa v prameňoch objavuje od 10. storočia, no ich pôvod sa predpokladá už v 9. storočí (vláda macedónskej dynastie). Významne sa podieľali na ochrane hraníc pred arabskými moslimami, hoci s nimi zároveň udržiavali úzke väzby. Pôvodne sa z hľadiska geografie akritai spájali s maloázijským pohorím Taurus a s povodím rieky Eufrat. Etnicky ich tvorilo najmä grécke a arménske obyvateľstvo.[7][8]
Za statky, na ktorých akritai žili, neplatili ríši dane, poprípade čerpali iné výhody, no o týchto právnych vzťahoch, či ich konkrétnych povinnostiach k ríši zachované pramene mlčia. Za vlády Komnénovcov niektorí akritai vlastnili pronie a za správu a ochranu pozemkov dostávali od cisára žold.[7][9]
Správy o akritskej taktike boja pochádzajú zo spisu De velitatione bellica od cisára Nikefora II. (vládol 963 – 969). Medzi ďalšie pramene patria Kekaumenov Strategikon či kronika Michaéla Attaleiata. Byzantskí úradníci akritov kritizovali z dôvodu ich slabých formálnych vojenských znalostí a chabej disciplíny. Poskytovali však Byzancii cenné údaje o pohraničí a dokázali odvrátiť menšie nájazdy na byzantské územie.[1][7]
V neskoršom byzantskom dejinnom období (Nikajske cisárstvo) akritai za žold chránili horské priesmyky v severozápadnej Malej Ázii a ich protivníkmi boli najmä rúmski Seldžuci. Po proti-palaiologovskom povstaní v roku 1261 boli akritai začlenení do pravidelných vojsk. Táto zmena súvisela tiež s rozpadom obrany východnej hranice, ktorú postupne posúvali na západ rozmáhajúce sa turecké štáty.[1][8]
Akritai si našli svoje uplatnenie aj v byzantskej ľudovej kultúre, pričom vystupovali vo viacerých literárnych dielach. Zrejme najznámejším je byzantský národný epos Digenis Akritas a cyklus akritských spevov baladického charakteru. Akritai v epose Digenis Akritas sa spájajú s konkrétnym územím pri rieke Eufrat.[2][1][3][8] Rozsiahly výpočet akritai v byzantskej literatúre poskytuje VARVOUNES, Manoles. AKRITAI. In: Encyclopaedic Prosopographical Lexicon of Byzantine History and Civilization. Ed. Alexis G. Savvides, Benjamin Hendrickx. Vol. 1. Aaron – Azarethes. Turnhout : Brepols, 2007. ISBN 978-2-503-52303-3. S. 108 – 114. Byzantský cisár Manuel I. Komnénos bol prezývaný aj ako „Nový akrites“.[1]