duce al Milanului From Wikipedia, the free encyclopedia
Gian Galeazzo Visconti sau Giangaleazzo Visconti (n. 16 octombrie 1351, Pavia – d. 3 septembrie 1402, Melegnano), cel mai puternic dintre membrii familiei Visconti, a fost primul duce de Milano începând din 1395.[7] De asemenea, a fost conte de Vertus și de Pavia și signor în Verona, Crema, Cremona, Bergamo, Bologna, Brescia, Belluno, Feltre, Novara, Como, Lodi, Vercelli, Alba, Asti, Pontremoli, Tortona, Alessandria, Valenza, Piacenza, Bobbio, Parma, Reggio Emilia, Vicenza, Pisa, Perugia, Siena, Assisi.
Gian Galeazzo Visconti | |
Duce de Milano | |
![]() Gian Galeazzo Visconti (portret atribuit lui Giovanni Ambrogio de Predis) | |
Date personale | |
---|---|
Născut | [1][2] ![]() Pavia, Ducatul Milanului ![]() |
Decedat | (50 de ani)[2][1][3] ![]() Melegnano, Lombardia, Italia ![]() |
Înmormântat | Mănăstirea Cartusiană din Pavia[*][4][5] ![]() |
Cauza decesului | cauze naturale (pestă) ![]() |
Părinți | Galeazzo al II-lea Visconti[*] Bianca de Savoia[*] ![]() |
Frați și surori | Violante Visconti[*] ![]() |
Căsătorit cu | Isabella de Valois (iunie 1360–) Caterina Visconti[*] (din ) ![]() |
Copii | Valentina Visconti Giovanni Maria Visconti[6] Filippo Maria Visconti Gabriele Maria Visconti[*] Antonio Visconti[*] ![]() |
Ocupație | politician ![]() |
Apartenență nobiliară | |
Titluri | duce |
Familie nobiliară | Visconti |
Duce de Milano[*] ![]() | |
Domnie | – |
Modifică date / text ![]() |
Politica de cucerire dusă de Gian Galeazzo Visconti a fost încununată de succes, el devenind stăpânul celei mai mari părți a nordului și centrului Italiei.[7]
Gian Galeazzo Visconti a fost fiul cel mare al lui Galeazzo al II-lea Visconti și al celei de-a doua soții a sa, Bianca de Savoia. În ianuarie 1356, la vârsta de 5 ani, a primit titlul de cavaler de la împăratul romano-german Carol al IV-lea în timpul vizitei acestuia la Milano. Încă de tânăr Gian Galeazzo a dat dovadă de aptitudini militare deosebite.
După moartea tatălui său, în 1378 Gian Galeazzo a devenit conducătorul orașului Milano alături de unchiul său, Bernabò Visconti. În mai 1385 el a preluat total conducerea înlăturându-l de la putere pe unchiul său care a murit la scurt timp, probabil otrăvit.
În scopul de a aduce sub controlul său întregul nord al Italiei, el a cucerit Verona și Vicenza în 1387 și Padova în 1388. Împotriva coeziunii ligii inamice a reacționat construind baraje pe râul Mincio în Mantua și în sudul Toscanei. În 1399–1400 Gian Galeazzo a dobândit oficial conducerea signoriilor din Pisa, Siena și Perugia. Pentru pregătirea războiului de recucerire a Padovei, care fusese eliberată de liga inamică în 1390, a construit baraje pentru devierea râului Brenta spre râul Bacchiglione în vara anului 1402. Gian Galeazzo a respins sângeros campania din Italia a regelui romano-german Rupert în 1401– 1402 și în anii precedenți, unele intervenții armate conduse de contele Jean d'Armagnac și de Ștefan al III-lea al Bavariei, care erau înrudiți cu unchiul Bernabò Visconti pe care îl destituise în 1385.
Gian Galeazzo aflat la apogeul puterii sale, urmărindu-și planul de a uni toate teritoriile italiene într-un regat, cucerise Bologna la sfârșitul lunii iunie 1402 și amenința că va înainta peste munții Apenini spre Pistoia și Florența când a murit pe 3 septembrie 1402 la vârsta de 50 de ani.[7] Fiii săi din cea de-a doua căsătorie, Giovanni Maria Visconti și Filippo Maria Visconti, erau copii la acea vreme și au intrat sub tutela condotierului Facino Cane de Casale. Majoritatea cuceririlor sale au fost pierdute în favoarea generalilor săi. Mai mult, în acea perioadă incertă, Florența a reușit să supună Pisa, în timp ce Veneția a putut acționa liber împotriva Padovei.
Privind retrospectiv evenimentele istorice, se poate spune că lui Gian Galeazzo Visconti i se datorează faptul Franța, până la sfârșitul secolului al XV-lea, a amenințat în mod constant cu revendicarea moștenirii familiei Visconti deoarece contractul de căsătorie dintre fiica lui Gian Galeazzo, Valentina Visconti, și ducele de Orléans, Ludovic de Valois, prevedea că, în eventualitatea stingerii familiei Visconti pe linie masculină, moștenirea va reveni ducelui de Orléans. Astfel legitimată, după moartea lui Filippo Maria Visconti în 1447 și a succesorului acestuia, Francesco Sforza, căsătorit cu Bianca Maria Visconti (copil natural legitimat al lui Filippo Maria), pretenția Franței la moștenire s-a finalizat prin cucerirea orașului Milano în 1499–1500.
Titlul de duce de Milano acordat lui Gian Galeazzo de regele romano-german Venceslau în 1395 contra unei plăți de 100 000 de florini florentini, poate fi privit ca o măsură de siguranță împotriva amenințării reprezentate de Franța. Comitatul Pavia a fost atribuit ducelui de Milano care a devenit astfel în 1397 duce de Lombardia. Puterea financiară a lui Gian Galeazzo era de cel puțin 1,2 milioane de guldeni rezultați din impozitele încasate, ce puteau fi uneori chiar duble.
În ceea ce privește succesiunea, conform privilegiului imperial din 13 octombrie 1396, care pentru transmiterea coroanei ducale stabilise principiul primogeniturii masculine legitime, fiului său cel mare, Giovanni Maria, urma să îi îi revină Ducatul de Milano, căruia i s-au adăugat, prin dispoziție testamentară paternă, Cremona, Brescia, Bergamo, Como, Lodi, Piacenza, Parma, Reggio și Bobbio. Odată cu anexarea comitatului de Angera (25 ianuarie 1397), acest teritoriu a devenit, de asemenea, prerogativa moștenitorului tronului. Domeniile vestice și estice, precum și comitatul Pavia, îi reveneau fiului cel mic, Filippo Maria, în timp ce Gabriele Maria, fiul său natural deja legitimat, îi revenea Pisa și Crema. Sub tutela mamei, Caterina, și cu ajutorul unui Consiliu de Regență a cărui componență a fost retușată de Gian Galeazzo în articulo mortis - în care au excelat Francesco Barbavara, Carlo și Pandolfo Malatesta, Francesco Gonzaga și episcopii de Milano, Cremona și Pavia - cei trei tineri prinți urmau să fie inițiați în arta guvernării.[8]
Gian Galeazzo a fondat Catedrala din Milano, mănăstirea Ordinului Cartusian din Pavia, a construit podul peste râul Ticino, a susținut Universitatea din Pavia, a fondat Biblioteca din Pavia și a reînființat Universitatea din Piacenza. De asemenea, a finalizat somptuosul palat pe care tatăl său, Galeazzo al II-lea, începuse să-l construiască, unde a transferat biblioteca și cuprinzătoarea sa colecție de relicve religioase. Gian Galeazzo, unul dintre cei mai bogați prinți ai timpului său, a fost un conducător capabil și un excelent administrator.
În noiembrie 1360 Gian Galeazzo Visconti s-a căsătorit, conform dorinței tatălui său, cu Isabella de Valois (1348–1372), fiica regelui Franței, Ioan al II-lea (1350–1364) și a soției acestuia, Bona de Luxemburg, prințesa Boemiei (1315–1349). Această căsătorie i-a adus comitatul Vertus și patru copii.[9]
După moartea primei soții la nașterea celui de-al patrulea copil, Gian Galeazzo s-a căsătorit din nou pe 2 octombrie 1380 cu verișoara sa, Caterina Visconti (1360–1404), fiica unchiului său Bernabò Visconti (1323–1385) și a soției sale, Beatrice Regina della Scala (d. 1384), fiica lui Mastino al II-lea della Scala, conducătorul orașului Verona. Din această căsătorie au rezultat trei copii.
Descendenți din prima căsătorie
Descendenți din a doua căsătorie
Descendenții din relația cu Agnese Mantegazza
Descendent dintr-o relație necunoscută
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.