From Wikipedia, the free encyclopedia
Carol al VII-lea (n. , Paris, Regatul Franței – d. , Mehun-sur-Yèvre, Centre-Val de Loire, Franța), numit Victoriosul (în franceză le Victorieux)[3] a fost rege al Franței din 1422 până la moartea sa.[4]
Carol al VII-lea | |
Rege al Franței | |
![]() Portret al lui Carol al VII-lea, de Jean Fouquet, tempera pe lemn, Muzeul Luvru, Paris, c. 1445–1450 | |
Date personale | |
---|---|
Născut | ![]() Paris, Regatul Franței ![]() |
Decedat | (58 de ani) ![]() Mehun-sur-Yèvre, Centre-Val de Loire, Franța ![]() |
Înmormântat | Catedrala din Saint-Denis ![]() |
Părinți | Carol al VI-lea al Franței Isabella de Bavaria-Ingolstadt |
Frați și surori | Marie, Prioress of Poissy[*] Caterina de Valois[1] Isabella de Valois[1] Michelle de Valois[*][1] Jeanne de France[*] Marguerite, bâtarde de France[*] Louis de Guyenne[*] Jean[1] ![]() |
Căsătorit cu | Maria de Anjou |
Copii | Ludovic al XI-lea Caterina a Franței, contesă de Charolais Iolanda, Ducesă de Savoia Magdalena, Prințesă de Viana Carol, Duce de Berry Ioana, Ducesă de Bourbon |
Religie | creștinism ![]() |
Ocupație | suveran[*] monarh ![]() |
Limbi vorbite | limba latină[2] ![]() |
Apartenență nobiliară | |
Titluri | king of France |
Familie nobiliară | Casa de Valois |
Domnie | |
Domnie | 21 octombrie 1422–22 iulie 1461 |
Încoronare | 17 iulie 1429 |
Predecesor | Carol al VI-lea |
Succesor | Ludovic al XI-lea |
Modifică date / text ![]() |
A fost membru al Casei de Valois, fiu al regelui Carol al VI-lea însă succesiunea sa la tronul Franței a rămas discutabilă de ocupația engleză din nordul Franței. Cu toate acestea, a fost încoronat la Reims în 1429 prin eforturile Ioanei d'Arc de a elibera Franța de englezi. Domnia sa târzie a fost marcată de luptele cu fiul său, Ludovic al XI-lea.
Născut la Paris, Carol a fost al cincilea fiu al regelui Carol al VI-lea al Franței și a Isabelei de Bavaria-Ingolstadt. Cei patru frați mai mari: Carol (1386), Carol (1392–1401), Ludovic (1397–1415) și Ioan (1398–1417) deținuseră fiecare titlul de Delfin al Franței, moștenitor al tronului.[5] Carol a devenit Delfin al Franței în 1417 la vârsta de 15 ani; a devenit duce de Touraine, a primit Ducatul de Berry și Poitou.
Aproape imediat ce a devenit Delfin, Carol a trebuit să părăsească Parisul în mai 1418 după ce soldații ducelui Ioan de Burgundia au încercat să invadeze orașul. Anul următor, Carol a încercat o reconciliere cu ducele întâlnindu-l la podul de la Pouilly, în apropiere de Melun, în iulie 1419. Cei doi s-au întâlnit din nou la 10 septembrie 1419 pe podul de la Montereau. Ducele, în ciuda istoriei lor anterioare, s-a dovedit încrezător în tânărul său văr, presupunând că întâlnirea va fi pașnică și diplomatică și și-a adus doar o mică escortă; oamenii delfinului l-au ucis. Implicarea lui Carol a rămas discutabilă, deși el a susținut că nu știa de intenția oamenilor săi. A urmat o dușmănie de moarte între familia lui Carol al VI-lea și ducii de Burgundia.
În anii adolescenței Carol a fost remarcat pentru curaj și pentru stilul său de a conduce: după ce a devenit delfin, a condus o armată împotriva Angliei, îmbrăcat în roșu, alb și albastru, culori ce reprezentau Franța. În 1421 două evenimente au rupt încrederea în el: a fost forțat, spre marea lui rușine, să se retragă din bătălia împotriva lui Henric al V-lea al Angliei și părinții săi l-au dezmoștenit din funcția de moștenitor al tronului susținând că era copilul unei aventuri extraconjugale a mamei sale. Umilit, Delfinul a căutat protecție în sudul Franței, la Iolanda de Aragon, așa numita regină a celor patru regate; s-a căsătorit cu fiica ei Maria.
La moartea regelui Carol al VI-lea, succesiunea era în cumpănă: dacă Delfinul era legitim, atunci avea drepturi asupra tronului; dacă nu, atunci moștenitorul era Ducele de Orléans care era în captivitate în Anglia. În plus, Tratatul de la Troyes semnat de Carol al VI-lea în 1420 mandata ca tronul să treacă lui Henric al VI-lea al Angliei, fiul lui Henric al V-lea și al Caterinei de Valois, fiica lui Carol al VI-lea.
Carol a pretins pentru sine titlul de rege al Franței. Un ajutor important l-a primit de la puternica și bogata familie a soției sale Maria d'Anjou (1404–1463), în particular de la soacra sa regina Iolanda de Aragon. În ciuda afecțiunii pe care Carol a avut-o pentru soția sa, marea iubire a fost metresa sa, Agnès Sorel.
Carol și Filip cel Bun, Duce de Burgundia, au semnat Tratatul de la Arras în urma căruia Carol și-a atins scopul - că nici un prinț de sânge nu va recunoaște pe Henric al VI-lea al Angliei ca rege al Franței.[6]
Carol este primul rege care reușește să-și creeze o armată permanentă. În 1444 Carol și Henric au încheiat un armistițiu. Deși acum englezii își limitau pretențiile la Normandia și Guyenne, Carol nu a vrut o pace definitivă și a acordat regelui Angliei mâna fiicei lui René I al Neapolelui, Margareta de Anjou.
Cei cinci ani de armistițiu (1444-1449) au fost fructificați de Carol pentru restaurarea regatului în toate domeniile. Cu ajutorul fiului său, Ludovic, el a îndreptat bandele de soldați care jefuiau Franța către Germania.
Carol și Maria de Aragon au avut 13 copii:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.